Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] .При цьому, позивач посилався на те, що відповідач за вказаною адресою не проживає близько трьох років, його речі у квартирі відсутні. Окрім того, позивач зазначає, що квартира не приватизована, не службова, належить до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва. Реєстрація відповідача за вказаною адресою позбавляє позивача можливості надати вказану квартиру іншим особам, які потребують забезпечення житлом. Ухвалою від 23.12.2019 року вказаний позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. 14.01.2020 року на адресу суду від представника позивача, на виконання вимог ухвали від 23.12.2019 року, надійшов лист, щодо усунення недоліків. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.05.2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача вимоги позову підтримав, просив про розгляд справи у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі до судового засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред 'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14.07.2017 року № 590 «Про зміну договору найму житлового приміщення» змінено договір найму житлових приміщень внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї, а саме: ТОВ «Соляні» - [ADDRESS] із 2 кімнат, житловою площею 26,6 кв.м., із [PERSON] на [PERSON] , у зв`язку зі смертю. Відповідно до довідки ТОВ «Соляні» від 22.04.2017 року №1395 відповідач проживав за адресою [ADDRESS] , особовий рахунок був відкритий на [PERSON] , квартира не аварійна, не службова, не приватизована. Згідно актів від 09.10.2018 року та від 29.01.2019 року під час обстеження житлового фонду комісією виявлено, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає близько 3-х років. 03.12.2018 року на ім`я Миколаївського міського голови від мешканців буд. [ADDRESS] надійшло колективне звернення, згідно якого з 2013 року в квартирі [ADDRESS] по даній вулиці господар не проживає, деякий час в ній проживали безхатченки, всі речі з квартири винесені невідомими особами, викопані труби водопостачання. Згідно листа від 30.01.2019 року №65/10.01-07/19 Управління комунального майна Миколаївської міської ради відомості про приватизацію житла за адресою [ADDRESS] в архівних матеріалах управління відсутні. Згідно листа від 09.01.2019 року №24/02-11-17 КП «Миколаївське МБТІ» станом на 28.12.2012 року право власності за адресою [ADDRESS] не зареєстровано, інвентаризація не проводилась. Статтею 4 ЖК УРСР визначено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд, який включає до себе: -жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); -жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); -жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово- будівельних кооперативів); -жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); -квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). Відповідно до ст. 5 ЖК УРСР, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Згідно ст. 6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Статтею 18 ЖК УРСР передбачено, що управління жилим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом, у межах, визначених власником. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів місцевих рад входить управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад. Пунктом 5 ч.б ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до повноважень виконавчих органів місцевих рад входить облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, у тому числі й житловий фонд. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно дозакону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Згідно п. 7 Примірного Положення про користування гуртожитками, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. № 498 (далі - Примірне Положення), користування жилою площею у гуртожитках комунальної форми власності здійснюється виключно на підставі договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі ордера. Згідно п. 18 Примірного Положення, спори, що виникають під час користування жилими приміщеннями в гуртожитку, розв`язуються у судовому порядку. З викладеного вбачається, що Миколївська міська рада є органом, уповноваженим представляти інтереси територіальної громади та виступати від її імені, як власника майна. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилом ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шести місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Матеріали справи свідчать про те, що спірна кімната не приватизована, на теперішній час у ній зареєстрований відповідач, який відповідно до актів обстеження житлового фонду від 09.10.2018 року та 29.10.2019 року фактично в ній не проживає. Відомості про те, що [PERSON] цікавиться спірним житлом, збереженням з ним будь-якого зв`язку, або дані про те, що він звертався до позивача щодо надання йому іншого придатного для проживання жила відсутні, як і відсутні дані про перешкоджання відповідачу у здійсненні його прав. Поштова кореспонденція, направлена судом наадресу реєстрації відповідача, повернута без вручення за закінченням встановленого строку зберігання. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем понад 6 місяців, судом також не встановлено. Таким чином, відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає у зазначеній кімнаті гуртожитку тривалий час, значно більший ніж 6-ть місяців, втратив зв`язок і зацікавленість до вказаного житла, а тому за правилами ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР втрачає право на користування кімнатою у гуртожитку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved