Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні інженерними комунікаціями та майном, що перебуває у спільній частковій власності шляхом надання дозволу до інженерних комунікацій та майна. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12 листопада 2013 року ухвалено рішенням Києво-Святошинським судом Київської області про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до вказаного рішення за [PERSON] визнано право власності на 51/100 частину квартири [ADDRESS]. При цьому, газовий котел вартістю 12 000,00 грн., сантехніка та кахель вартістю 64 000,00 грн., скважину для водопостачання вартістю 12 000,00 грн., тротуарну плитку для садових доріжок вартістю 8 000,00 грн. та каналізацію вартістю 6 400,00 грн. залишено в спільному користуванні сторін. Таким чином, позивач вважає, що комунікації, в тому числі: система опалення та система водопостачання є спільною для всього двоквартирного будинку [ADDRESS] та це питання не було враховане та вирішене в судовому порядку при розгляді питання про розподіл будинку. Рішенням суду не передбачено порядку розподілу систем опалення та водопостачання, проте вказано, що газовий котел та свердловину № 6 залишено у спільній частковій власності. Водночас, позивач стверджує, що наразі він проживає у вказаному будинку, проте, не має змоги користуватись системою опалення та водопостачання, оскільки основна частина комунікації, а саме: газовий котел, установка для водопостачання , лічильник газу знаходяться в приміщенні котельної, яка перебуває у власності відповідача. При цьому, позивач стверджував що неодноразово звертався до відповідача щодо вказаного запитання, так, 13.10.2016 року, позивач звернувся до відповідача з проханням надати доступ до приміщення котельної та обладнання з метою проведення профілактичних робіт, проте, відповіді не отримав. Така поведінка на думку позивача є неприпустимою, у зв'язку з чим, він звернувся до суду за захистом своїх прав. Позивач в судовому засіданні та його представник просили суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Також позивачем уточнено, що він просив суд зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні газовим котлом, лічильником, скважиною, насосом та нагнітальним баком води. Щодо того, які саме перешкоди чинить відповідач, позивач зазначив, звертався до відповідача 13.10.2016 року з проханням надати доступ до приміщення котельної та обладнання з метою проведення профілактичних робіт, проте, відповіді не отримав. Крім того 27 січня, в зимовий період, він також мав проблеми з комунікаціями та намагався вирішити їх з відповідачем, проте відповідач не пішла на зустріч, у зв'язку з чим, позивач був вимушений особисто вирішувати це питання. Повідомив, що він постійно проживає за вказаною адресою та сплачує за користування комунальними послугами в повному обсязі. Відповідач та особа, яка була залучена для надання правової допомоги відповідачу у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Відповідач заперечувала чинення перешкод. При цьому зазначила, що на її думку жодним судовим рішенням комунікації не виділялись в спільну власність. Також зазначила, що, наразі, вона не проживає у вказаній квартирі, за користування комунальними послугами не сплачує, оскільки вона ними не користується. Повідомила, що на її думку, необхідно перейти на альтернативний вид палива, або на електроопалення, що вона і планує зробити. При цьому, окремі комунікації, такі як водопостачання знаходяться у дворі, що не заважає позивачу вчинити дії щодо виділення в користування комунікацій з водовідведення. Також, відповідач та її представник звернули увагу на те, що підтвердження здійснення позивачу перешкод в користуванні комунікаціями - відсутні. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а також сприяти особам, які беруть участь у справі у здійсненні ними їхніх прав. Тобто, процесуальний закон покладає на суд обов'язок сприяти сторонам у здійсненні ними їх прав, а не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію ними їх прав, зокрема, в обранні ними способу захисту своїх прав. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.11. 2013 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду м. Києва від 28.01.2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06.08.2014 року, за [PERSON] визнано право власності на 51/100 частину квартири [ADDRESS], що складається з: цокольний поверх (підвал): 1-1 (II) коридор площею - 4,9 кв.м., 1-3 (III) кладова площею - 3,9 кв.м., 1-4 (IV) сходову клітину площею - 6,4 кв.м., 1-5 (VI) приміщення площею - 7,5 кв.м., 1-6 (V) приміщення площею - 26,8 кв.м., 1-7 (VIII) туалет площею 1,3 кв.м., 1-8 (VII) котельню площею 6,2 кв.м.; перший поверх: 1-9 (1-1) тамбур площею 3,2 кв.м., 1-10 (1-3) житлова площею 30,2 (30,8) кв.м., 1-11 (1-2) коридор площею 9,7 кв.м., 1-12 (1-4) вбиральню площею 1,4 кв.м., 1-13 (1-5) ванна площею 4,7 кв.м., 1-14 (1- 6) коридор площею 14,3 кв.м., 1-15 (1-7) житлова площею 11,4 кв.м., 1-16 (1-8) кухня площею 28,6 кв.м. За [PERSON] визнано право власності на 49/100 частини квартири [ADDRESS], що складається з: цокольний поверх (підвал): 1-2 (1) гараж площею 46,5 кв.м., перший поверх: ганок /4, другий поверх: 1-17 (1-1) сходову клітину площею 5,3 кв.м., 1-18 (1-10) житлова площею 22,3 кв.м., 1-19 (1-11) житлова площею 14,8 кв.м., 1-20 шафа площею 3,0 кв.м., 1-21 (1-12) санвузол площею 4,6 кв.м., 1-22 (1-9) коридор площею 10,1 (14,4) кв.м., 1-23 (1-16) коридор площею 3,8 кв.м., 1-24 (1-13) туалет площею 1,5 кв.м., 1-25 (1-14) житлова площею 16,1 кв.м., 1-26 (1-15) житлова площею 24,0 кв.м. Залишено у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] по Уг кожному господарські будівлі і споруди: огорожу «1» (загальне користування); підпірну стінку; свердловину «№ 6» (загальне користування); вигрібну яму «№ 7» (загальне користування); вимощення «№ 9» (загальне користування). Покладено на [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах витрати по виконанню в існуючій площині забудови будинку видів ремонтно-будівельних робіт для перепланування та переобладнання будинку на окремі ізольовані квартири з дотриманням вимог нормативної документації, чинної в галузі будівництва, що стосується квартир житлового будинку. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 13 506,80 грн. в рахунок компенсації за відступ від ідеальної долі частини. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Такі ж положення містяться і в статті 321 ЦК України. Частинами 1, 2 ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником 49/100 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 9-12). На підтвердження здійснення відповідачем перешкод надав лист до [PERSON] з проханням приїхати до квартири та фіскальний чек УДППЗ «Укрпошта» (а.с.13-14). Відповідач категорично заперечувала здійснення перешкод. З огляду на викладене, суд позбавлений можливості вважати вказані докази належними доказами вчинення позивачем перешкод, оскільки в листі не вказано адресу, а чек без опису вкладення не може свідчити про направлення вказаного листа відповідачеві та відсутності відповідної реакції та здійснення перешкод позивачеві. Водночас, відповідно до ч.3 ст. 60 доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У зв'язку з чим, інформація, що міститься в акті від 11 березня 2016 року та поясненнях охоронців щодо відсутності перешкод у користуванні позивачем автогаражем - не береться до уваги судом на підставі ч.3 ст. 58 ЦПК України, як така що не стосується предмету доказування, оскільки позивачем в судовому засіданні було повідомлено про те, що після подання позову, тобто після 15.02.2016 року, перешкоди у користуванні належним їй об'єктом інвестування - відсутні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Вимогам ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність факту перешкоджання позивачу у користуванні у користуванні газовим котлом, лічильником, скважиною, насосом та нагнітальним баком води, а тому положення ст. 391 ЦК України не може розповсюджуватись на дані правовідносини. Окрім того, як встановлено в судовому засіданні окремі комунікації з водопостачання розташовані у дворі будинку, проте, право власності позивача, так само як і відповідача на земельну ділянку суду не надані, що позбавляє суд можливості застосування вказаного способу захисту. За таких обставин, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо вимог в частині стягнення з позивача витрат на правову допомогу в сумі 2000,00 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Правову допомогу, відповідно до приписів ст. 56 ЦПК України, може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Згідно із ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Адвоката Галантернік Л.І. було допущено до участі у справі за заявою відповідача в якості особи яка надає правову допомогу, відповідно до ч. 2 ст. 56 ЦПК України. Окрім того, відповідачем в обґрунтування стягнення витрат на правову допомогу надано суду докази на підтвердження здійснення фактичної оплати наданих послуг, а також дані про розрахунок витрат на участь адвоката у судових засіданнях, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді (а.с.51-59). З огляду на викладене вказані витрати підлягають відшкодуванню. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved