Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.03.2013 року між ним та відповідачем зареєстрований шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чутівського районного управління юстиції Полтавської області за актовим записом № 18, який рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 20.11.2019 року розірваний. Під час шлюбу між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Олімпія» 15.08.2018 року укладений договір №99-14-ФФБ18 про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до якого за спільні кошти придбані майнові права на об`єкт нерухомості в багатоквартирному житловому будинку на земельній ділянці, що розташована за адресою: [ADDRESS] , які є спільною сумісною власністю подружжя. Просив визнати спільною сумісною власністю подружжя майнові права згідно з договором №99-14-ФФБ18 від 15.08.2018 року про участь у Фонді фінансування будівництва та в порядку поділу визнати на за ним та [PERSON] право власності на Ѕ частину майнових прав на об`єкт інвестування з такими характеристиками: двокімнатна квартира [ADDRESS] , в порядку поділу спільних майнових прав подружжя; припинити право власності [PERSON] на Ѕ частину майнових прав згідно з договором №99-14-ФФБ18 від 15.08.2018 року в обмін на грошову компенсацію та визнати за позивачем майнові права на вищезазначений об`єкт інвестування. Відповідач відзив на позов не надала. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та надали пояснення, що за змістом аналогічні тим, які зазначені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позов визнала частково, пояснивши, що зараз вона проживає в будинку батьків в с.Коханівка Чутівського району, а працює у м.Полтаві, власного житла на території України не має; не заперечує щодо користування квартирою спільно з позивачем після введення будинку в експлуатацію. Також зазначила, що кошти вкладалися у житло в рівних частинах із позивачем, тому не заперечує щодо визнання за ним права на частку у майнових правах на квартиру. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в частині припинення права власності [PERSON] на Ѕ частину майнових прав на об`єкт інвестування, посилаючись на те, що майнові права на недобудовану квартиру є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між сторонами в рівних частках. Також зазначив, що іншого житла у відповідача немає, тому припинення права власності на належну їй частку майнових прав на недобудовану квартиру завдасть істотної шкоди її інтересам; позивачем не доведена неможливість поділу квартири та неможливості спільного користування нею. Суд, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Встановлено, що рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 20.11.2019 року шлюб, зареєстрований 15.03.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чутівського районного управління юстиції Полтавської області за актовим записом № 18, між [PERSON] та [PERSON] розірваний(а.с.41). 15 серпня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Олімпія» та [PERSON] укладений договір № 99-14-ФФБ18 про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до умов якого остання придбала майнові права на об`єкт нерухомості в багатоквартирному житловому будинку на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . (а.с.21-27). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 61 СК Україниякщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК Українивстановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З матеріалів справи вбачається, що сплата грошових коштів на виконання зобов`язань по договору № 99-14-ФФБ18 про участь у Фонді фінансування будівництва, здійснювалась під час перебування у шлюбі, за рахунок спільних коштів подружжя, що не заперечується сторонами, а відтак це майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Аналогічна правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року по справі №725/1776/18. Враховуючи викладене, зважаючи на презумпцію рівності часток подружжя у спільному майні, відсутність домовленості між ними щодо поділу спільно нажитого під час шлюбу майна, визнання відповідачем позову в цій частині, суд вважає, що позовні вимоги про визнання майнових прав згідно з договором №99-14-ФФБ18 про участь у Фонді фінансування будівництва від 15.08.2018 року спільною сумісною власністю та поділ майнових прав між сторонами по Ѕ частині є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині припинення права власності [PERSON] на Ѕ частину майнових прав згідно з договором №99-14-ФФБ18 про участь у Фонді фінансування будівництва від 15.08.2018 року в обмін на грошову компенсацію та визнання за [PERSON] майнові права за зазначеним договором не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо цього будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша, друга статті 321 ЦК України). При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно з положеннями статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння й користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. [PERSON] не надала добровільної згоди на отримання грошової компенсації замість належної їй частки у праві спільної сумісної власності. Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Посилання представника позивача на те, що [PERSON] на теперішній час проживає та зареєстрована в с.Коханівка Чутівського району не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено. З огляду на те, що належна відповідачу Ѕ частка у спільному майні апріорі не є незначною; позивачем не доведена неможливість виділу її в натурі, не доведена неможливість спільного користування майном та не спростовані твердження відповідача про істотність шкоди її інтересам у випадку припинення її права на частку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині припинення права власності [PERSON] на Ѕ частину майнових прав в обмін на грошову компенсацію та визнання за [PERSON] майнові права на квартиру в цілому. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81 цс 11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (постанова Верховного Суду від 18 липня 2019 року по справі № 210/2236/15-ц, провадження № 61-33924св18. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з квитанцією №0.0.1853597430.1 позивачем сплачено при зверненні до суду з позовом судовий збір у розмірі 5191,29 грн., а також за звернення із заявою про забезпечення позову сплачено судовий збір у розмірі 420,40 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.1853600150.1 від 30.09.2020 року (а.с.16,50). Тобто всього позивачем сплачено 5611,69 грн. судового збору. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи обсяг задоволених позовних вимог з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 2805, 84 грн. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України зазначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями ст. 137 ЦПК України встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Велика Палата Верховного Суду у від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн., на обґрунтування суми витрат на надання правничої допомоги, яка підлягає стягненню, надав договір про надання правничої допомоги б/н від 23.09.2020 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Репало Д.О., додаткову угоду б/н до договору про надання правничої допомоги б/н від 23.09.2020 року, довідка про обсяг виконаних робіт (наданих послуг) за договором б/н від 23.09.2020 року про надання правничої допомоги від 05.02.2021 року, квитанція від 09.02.2021 року про сплату за надання правової допомоги 12000 грн. (а.с.135-138). Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Необхідно зауважити, що ч. 6 ст. 137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач та її представник заперечували щодо суми витрат на правову допомогу в розмірі 12 000 грн. посилаючись на те, що розмір витрат є завищеним та неспівмірним зі складністю справи та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, пов`язаних зі справоюта визнали розумною суму судових витрат 6 000 грн., яка підлягає стягненню пропорційно до задоволених вимог. Враховуючи неспівмірність витрат позивача на виконання професійної правничої допомоги у зазначеному розмірі зі складністю справи, зважаючи на обсяг наданих адвокатом послуг, суд вбачає підстави для зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 8000 грн. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн. - пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial