Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків його недійсності, обґрунтовуючи який зазначив, що його донька [PERSON] подарувала йому спірну квартиру [ADDRESS] , відповідно договору дарування. Після укладання договору позивач почав мешкати у подарованій донькою квартирі разом з жінкою, відповідачкою по справі [PERSON] , яка увійшла до нього в довіру, в результаті чого через рік після укладання договору зареєстрував її у зазначеній квартирі, а згодом вона запропонувала йому скласти заповіт на її ім`я, у зв`язку з цим позивачем було вчинено у приватного нотаріуса Семенченко І.М., про що ним було особисто проставлено підпис. З серпня 2014 року у позивача почались проблеми зі здоров`ям та в результаті не проведення вчасного медикаментозного лікування переніс важку операцію, дружина позивача [PERSON] запевняла його, що у нього пухлина, внаслідок чого він може померти. Також [PERSON] попросила позивача укласти договір довічного утримання, пославшись на те, що він переніс важку операцію в квітні 2015 року та потребує сторонньої допомоги, тому укладання такого договору буде забезпечувати його інтереси, оскільки він повністю довіряв своїй дружині, тому дав свою згоду. Даючи свою згоду на укладання договору довічного утримання позивач керувався виключно довірою до дружини [PERSON] і з урахуванням похилого віку, 76 років та стану свого здоров`я, що у 2013 році він повністю втратив зір, розраховуючи на підтримку, допомогу у повсякденному житті та догляд за ним з боку [PERSON] , тому прийняв рішення задовольнити її прохання та укласти з нею угоду, відповідно до умов якої останній перейде право власності на квартиру, а він отримає гарантію постійного догляду та піклування з її сторони, тому оспорюванний договір дарування укладений ним внаслідок помилки, оскільки насправді мав намір укласти договір довічного утримання та був впевнений, що у нотаріуса буде укладено саме договір довічного утримання. Так, 16.07.2015 року між позивачем та відповідачкою укладено договір дарування квартири позивача [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дідківською Ю.В., однак позивач вважав, а також було обговорено відповідачкою, що між ними буде укладено договір довічного у тримання, за яким [PERSON] буде зобов`язана надавати позивачу допомогу, в тому числі матеріальну, за що отримує у власність квартиру. Позивач був впевнений, що укладаю саме договір довічного утримання та у випадку невиконання умов зможе його розірвати. Крім того, під час укладення, як вважав позивач договору довічного утримання, відповідач залишила його у нотаріуса, а сама кудись пішла, через деякий час вона повернулася до нотаріуса разом з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Цей договір позивач особисто не підписував, його підписав [PERSON] , якого він особисто не запрошував, а запросила його дружина - [PERSON] , оскільки вважала, що це необхідно за законом для посвідчення такого роду правочину. Стан здоров`я позивача дозволяв йому підписати документ власноручно, але прочитати документ самостійно фізичний стан його здоров`я не дозволяє, оскільки у 2013 році він повністю втратив зір та з того часу він вже нічого не бачить. Даючи свою згоду на укладання договору довічного утримання, він керувався виключно довірою до [PERSON] і з урахуванням похилого віку та стану свого здоров`я розраховуючи на підтримку, допомогу у повсякденному житті та догляд за ним з боку [PERSON] прийняв рішення задовольнити її прохання та укласти з нею угоду, відповідно до умов якої останній перейде право власності на квартиру, а для себе він отримає гарантію постійного догляду та піклування з її сторони, тому оспорюванні договір дарування укладений позивачем внаслідок помилки, оскільки насправді він мав намір укласти договір довічного утримання та був впевнений, що у нотаріуса буде укладено саме договір довічного утримання. Протягом всього перебування 16.07.2015 року у приватного нотаріусу Обухівського районного нотаріальною округу Київської області Дідківської Юлії Володимирівни жодним із присутніх, в тому числі нотаріусом, йому не повідомлялося та не роз`яснювалось, що він втрачає право власності на спірну квартиру [ADDRESS] . У позивача було єдине місце проживання, іншого житла він не мав, він досі залишається зареєстрованим у спірній квартирі. Ще два роки після того, як він вважав, що уклав договір довічного утримання на ім`я [PERSON] вони разом мешкали у вищезазначеній квартирі, продовжувала входити до нього в довіру, здійснювала догляд за ним, опікувалась. За рік їхні стосунки з відповідачкою погіршились, [PERSON] почала часто сваритися, ставитися до нього зневажливо. Навесні 2017 року [PERSON] разом із її родичами хитрістю відвезла його до сільської місцевості, своїх родичів, а саме до її доньки в Черкаську область, мотивуючи це тим, що йому буде краще відпочити влітку за містом та на природі. Проте, відпочинок тривав півтори роки, до 12 жовтня 2018 року. Весь цей час позивач просив родичів [PERSON] та її саму повернути його додому, але всі його прохання було проігноровано, згодом [PERSON] повідомила, що вони не мають можливості повернутись до спірної квартири [ADDRESS] , оскільки вона орендована іншими мешканцями. Такі його обурення [PERSON] сприйняла зі злістю та почала позивачу погрожувати, що відправить його до психіатричного закладу в м. Умань, де в неї є знайомі та з цього закладу він вже ніколи не повернеться додому в м. Українка. Після цього він голодував, не мав належних умов життя, про нього не піклувались, його пенсію, яку перераховували на банківську картку [PERSON] забирала собі, створювала для позивача нелюдські умови для існування. З родичами своїми він на той час не спілкувався, оскільки [PERSON] зробила все, щоб зруйнувати його стосунки з ними і розсварити їх, як виявилось згодом, вона робила це навмисно з метою заволодіти його квартирою та позбавити його житла. Після цього він пішов жити до своєї доньки, декілька разів, позивач з донькою приходили до [PERSON] та просили впустити в спірну квартиру, повернути документа та особисті речі, однак [PERSON] відмовила. Вказані спроби потрапити до житла були зафіксовані викликами поліції, в їх присутності [PERSON] повернула позивачу паспорт громадянина України, проте забрати його особисті речі вона не дозволила навіть в присутності працівників поліції, які роз`ясняли їй, що вона порушує закон, однак відповідачка зазначала, що вона є власницею квартири вказувала на договір дарування квартир від 16.07.2015 року, мотивувала свої дії тим, що ця квартира є її приватною власністю і сторонніх осіб вона до неї не впускатиме, незважаючи на те, що позивач в ній зареєстрований. У зв`язку з чим просив визнати недійсним договір дарування спірної квартири [ADDRESS] від 16.07.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дідківською Ю.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №734, а також застосувати наслідки недійсності договору дарування квартири [ADDRESS] від 16.07.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дідківською Ю.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] , поновити, визнати та зареєструвати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] право власності на квартиру [ADDRESS] . 05 лютого 2020 року суддею винесено ухвалу про скасування заочного рішення та призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначити по справі підготовче судове засідання. 27 травня 2020 року винесено ухвалу про забезпечення позову, якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Закрито підготовче провадження по справі, та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що 16.07.2015 року позивач подарував квартиру відповідачу. Позивача було прооперовано після чого він став інвалідом 1 групи, він втратив зір. Відповідач увійшла в довіру до позивача. Очікуючи допомоги від відповідача, позивач у нотаріуса підписав договір, думаючи, що це договір довічного утримання, а не договір дарування. Відповідач на півтора роки примусово відвезла позивача у Черкаську область, до м. Умань, забравши обманним шляхом в нього документи. Вони зникли одразу після підписання договору у нотаріуса. Текст договору в голос не зачитувався. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову, пояснила, що сторони уклали шлюб за п`ять років до укладення договору дарування. Між ними були нормальні сімейні стосунки, та про це писали газети та було знято фільм. Відповідач в усьому допомагала позивачу. У позивача за спірну квартиру був конфлікт. Згодом позивач запропонував відповідачу написати заповіт, але потім вирішив укласти договір дарування. Відповідач на позивача не здійснювала тиск, це було добровільне його рішення. Свідками є друзі позивача, яких він сам запросив. Нотаріус при укладенні договору роз`яснила наслідки його підписання, та ознайомила з договором. Позивач щодо договору через чотири роки змінив думку. Позивач був обізнаний щодо укладення договору так як він перед цим укладав договір дарування з дочкою. В село, куди ніби то його відвіз відповідач позивач захотів сам. Відповідач не бажає розлучення, та зазначає, що позивач не повністю втратив зір, та на договорі поставлений ним підпис власноручно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що знайома зі сторонами по справі з 2015 року, працює вахтером в гуртожитку. У сина відповідача [PERSON] вона знімала орендувала кімнату, потім знімала інша людина. Спочатку між позивачем та відповідачем були гарні відносини, потім щось між ними сталося, позивач ходив сам, навіть тоді коли вже не бачив. [PERSON] мав дружні відносини з позивачем, а потім з відповідачем. Поштові повідомлення з пошти вона віддавала дочці відповідачу, та вона відмовлялась їх брати. Також була присутньою коли викликали поліцію, так як відповідач виганяла позивача з квартири. Деякий час сторін по справі я не бачила, їх не було, вона чула що вони ніби то були в санаторії. Також зазначила, що позивач останнім часом був не охайний. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що знає сторін по справі з 2015 року, вони є сусідами по дачі. Коли я їх зустріла в мене склалося враження що позивач хворіє, мене не впізнав, може погано бачив. Дочка позивача розповідала їй про наявність конфлікту між сторонами з приводу кватири. Про укладений позивачем договір дарування квартири їй також стало відомо зі слів дочки позивача. [PERSON] є депутатом, тому вона писала на сайт міськради звернення щодо його участі у цій справі. Свідок [PERSON] будучи онуком позивача, в судовому засіданні показав, що відповідач [PERSON] , на його думку, умисно познайомилась і в подальшому одружилась з позивачем. Його дід внаслідок цього став жертвою корисливих мотивів відповідача. Дід розповідав йому, що одружився з відповідачем, щоб мати турботу. В 2014 році в діда почав погіршуватись стан здоров`я, він почав втрачати зір, а в квітні 2015 року дід повністю втратив зір. Раніше дід ніколи не розповідач про наміри дарувати квартиру. Після того, як в його діда стався інсульт, відповідач відвезла його в село до своєї дочки, щоб реабілітуватись, він просився додому, проте його дочка відповідача його не випускала, оскільки в цей час здавала квартиру в оренду, паспорт позивача був у відповідача, вона не віддавала його до 2019 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з позивачем та відповідачем знайомий давно, при укладенні спірного договору дарування квартири був присутній, оскільки його запросила в той день відповідачка, як свідка, вони були в дружніх відносинах. Він підписав спірний договір, оскільки в позивача були проблеми з зором, він не міг самостійно прочитати текст договору, а тому нотаріус прочитавши договір вголос, текст якого вже був готовий, попросила його поставити підпис, при цьому ніхто не суперечив. Деталі договору не пам`ятає, позивач дарував йому книгу зі своїм підписом. Коли побачив спірний договір був здивований, свій підпис він впізнав. Зазначив, що позивач на момент посвідчення договору, підписати договір міг, а прочитати ні. Коли у відповідачки стався інсульт її дочка забрала її до себе в село, а позивач добровільно поїхав з нею. Позивач телефонував йому коли проживав в селі і казав, що йому там подобається, про те, що його примушують там проживати він нічого не казав. Потім по телефону позивач, казав про те, що його хочуть відправити до психіатричної лікарні. Зазначив, що позивач хотів подарувати відповідачці квартиру, оскільки кохав її, здивувався, через те, що забув, що підписував договір за нього, а не як свідок. На даний час він не спілкується позивачем, а відповідачкою знаходиться в добрих відносинах. Також показав, що позивач в 2015 році, коли ще не повністю втратив зір, видав абетку для сліпих. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є дочкою відповідача, позивача знає 12 років. Вони спочатку жили в квартирі тітки, та в них були гарні відносини. я теж доглядала за ним після операції. Про договір дарування дізналась через два роки від мами, вона пропонувала скласти заповіт. 03.02.2017 року у мами стався інсульт, і вона її забрала в село, позивач теж просився в село. Я його забрала добровільно, його ніхто в селі не утримував проти його волі. Про психіатричну лікарню вона нічого не говорила. В позивача був телефон, він вільно дзвонив, і назад вони захотіли самі повернутись, як одужала мама. Відповідач сама себе не може обслуговувати, зараз вони спільно проживають. До відповідача часто ходив [PERSON] , [PERSON] та інші, і вона також часто приїжджала допомагала. Вони живуть в гуртожитку разом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача. Позивач та відповідач у неї проживали шість років, про договір дарування, та заповіт вона нічого не знала. Вже більше місяця позивач та відповідач живуть разом, та у них нормальні відносини. Третя особа, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дідківська Юлія Володимирівна до суду не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Подала до суду письмові пояснення, в який просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Також просила проводити розгляд справи у її відсутність. Вислухавши представників сторін, свідків, перевіривши та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування цілої квартири [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Семенченком І.М. зареєстрованого в реєстрі за № 95. 16 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Дідківською Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 734. Відповідно п.15 зазначеного договору вбачається, що [PERSON] є писемний, але за станом здоров`я такий, що не може прочитати та підписати договір власноручно, на його особисте прохання, за його дорученням та в його та нотаріуса присутності текст договору складено та посвідчено при свідках обраних заповідачем - [PERSON] , [PERSON] , які зачитали вголос договір та поставили свої підписи на ньому. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту та його оголошення нотаріусом оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, [PERSON] зазначав, що при укладенні договору дарування йому було роз`яснено, що він уклав договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] взяла на себе зобов`язання довічно надавати йому матеріальну допомогу та у випадку його смерті стане власницею спірної квартири, текст правочину який підписав [PERSON] зачитано йому не було, самостійно зачитати текст фізично він не зміг оскільки втратив зір. При оцінці достовірності вказаних тверджень суд приймає до уваги, що [PERSON] , [INFO] на час укладання оспорюваного договору було 76 років, тобто він є особою похилого віку та інвалідом. Так, показами свідків, які були очевидцями укладення та нотаріального посвідчення правочину, підтверджуються доводи позову про те, що позивач особисто не читав текст оспорюваного договору в силу неможливості за станом здоров`я, йому вголос не зачитувався зміст договору в присутності свідків, відтак він належно не був ознайомлений із змістом договору дарування, а відповідні записи у договорі об`єктивно не підтвердились. Достовірних даних про те, що позивач у будь-якій іншій формі був обізнаний із змістом оспорюваного договору, в достатній мірі усвіомолював його правову природу, бажав укладення саме договору дарування та настання правових наслідків у формі безоплатної передачі права власності на квартиру відповідачці, судом не встановлено. Повідомлені свідком [PERSON] обставини не спростовують доводів позову, оскільки з них вбачається зміна відносин між сторонами з гарних подружніх до укладення договору на погані й неприязні після укладення договору, однак не вбачається достовірних даних про існування намірів позивача подарувати квартиру відповідачеві, при цьому свідок вказує на те, що ініціатива запросити його для участі в укладенні договору була з боку саме відповідачки. Свідок також показав, що підписався замість позивача у договорі без особистого прохання самого позивача. Також при оцінці показів цього свідка слід прийняти до уваги, що після укладення договору погіршились стосунки позивача із свідком, однак відносини між свідком та відповідачкою покращились, що вказує на певну зацікавленість свідка у наслідках вирішення спору з огляду на ступінь його участі в укладенні правочину. Суд приймає до уваги твердження позивача, що підтверджується матеріалами справи, зокрема випискою із медичної картки амбулаторного хворого в тому, що [PERSON] перебував на стаціонарі з 30.03.2015 року по 14.04.2015 року у зв`язку з проведенням операції та втратою в 2013 році зору, а тому стан його здоров`я не дозволяв позивачу прочитати договір дарування в 16 липня 2015 року. Як зазначає позивач спірна квартира є єдиним його місцем мешкання та реєстрації, вона належить [PERSON] на праві власності та іншого нерухомого майна він не має. Такі твердження відповідачем не спростовані та знайшли об`єктивне підтвердженя під час судового розгляду. З дослідженого в судовому засіданні диску з аудиозаписом розмови [PERSON] та [PERSON] вбачається, що останній був впевнений, що він укладає договір довічного утримання та не позбавляється права власності на спірну квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що навіть їй як дочці відповідачки небуо відомо про наміри позивача подарувати квартиру її матері, а про договір дарування вона дізналась лише через декілька років після ййого укладення. Покази інших свідків характеризують відносини між сторонами у різні періоди часу не не спростовують достовірності тих обставин, які покладені в основу позову, більш того, частково їх підтверджують. Надані відповідачкою фотознімки, газетні публікації, свідоцтво про шлюб, заповіт, витяг із Спадкового реєстру тощо підтверджують подружні стосунки між сторонами, медична документація характеризує стан здоров`я відповідачки, інформації з державних реєстрів пітверджують обставини переходу прав власності на нерухоме майно, однак жен із наданих стороною відповідачки доказів не спростовує доводів позову та не свідчить про уснування намірів позивача саме подарувати квартиру відповідачці. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої ст. 229 та ст.ст. 203 і 717ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Дана позиція викладена у Постанові ВСУ від 27.04.2016 року в Правовому висновку у справі № 6-372цс16, яку суд вважає за доцільним застосувати при розгляді даної справи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивач не мав вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування від 16.07.2015 року та передачу у власність відповідачу квартири, яка є його єдиним житлом, що свідчить про те, що позивач не мав наміру дарувати дану квартиру, і що він будучи людиною похилого віку, який за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише на підставі договору довічного утримання, укладаючи спірний договір, помилявся щодо саме правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. А тому суд вважає, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, однак, не за договором дарування, а за договором довічного утримання. Надані відповідачем докази не спростовують достовірності тих обставин, які покладені в основу позову, не свідчать про існування обставин, які б давали підставу для відмови у задоволенні позову. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідач позов визнала, суд приходить до висновку, спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст.16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст.216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки у України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та визнання недійсним договору дарування, оскільки під час його укладення у позивача було відсутнє волевиявлення безоплатної передачі майна у власність [PERSON] . Також, право власності позивача на спірне майно підлягає відновленню. Враховуючи те, що визнаний недійсним правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом, а тому право власності позивача на житлове приміщення підлягає відновленню. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для часткового задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні лише частково, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню в частині доведених позовних вимог.

Outcome: partial