Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами 29/10/2013 року, в позові просив стягнути з відповідача заборгованість за письмовим договором позики від 01.06.2012 року, просив стягнути за курсом на день постановлення рішення судом 537250,00 гривень та 302223,00 гривень пені звернути стягнення за рахунок власності , а саме: квартири [ADDRESS] та квартири №20 в корпусі 1 будинку № 22-б по вул.. Культури в м. Харкові. Після звернення до суду позивач свої позовні вимоги не змінював. Представник позивача за угодою, адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, на задоволенні позову наполягав, пояснив, що 01.06.2012 року його довіритель дав в борг відповідачу [PERSON] 202 500,00 гривень, договір займу було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 321,в п. 2 вищевказаного договору сторони визначили, що якщо у разі девальвації української національної одиниці протягом строку дії договору, позичальник зобов»язується повернути суму грошей у гривнях в еквіваленті 25\~000,00 доларів США за офіційним курсом банку на день платежу. У відповідності з п.4 вищевказаного договору вказано, що строк повернення позики встановлено до 01.12.2012 року. В встановлений законом строк боржник боргові зобов»язання не виконав, грошові кошти не повернув. 19.11.2014 року його довіритель звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про винесення виконавчого напису, який було винесено на суму 324\~848,83 гривень, внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 1079. Строк подачі виконавчого напису до примусового виконання встановлено 1 рік. 04.08.2015 року ст. державний виконавець Дзержинського ВДВС Харківського міського управління юстиції [PERSON] винесла постанову ВП №461290 про повернення виконавчого документа стягувачеві, вказавши, що в боржника відсутнє відповідне майно. У зв»язку з чим позивач звернувся за захистом свого порушеного права власності до суду. Відповідач [PERSON] та його представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги визнали частково в сумі заборгованості 5\~000,00 доларів США, пояснивши , що іншу суму коштів було повернуто [PERSON], про що свідчить наявне письмове підтвердження. В іншій частині позов не визнали, проти позову заперечували. Представник відповідача [PERSON] та [PERSON] за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову не заперечувала, пояснивши, що її довірителька [PERSON] ніякого прибутку з отримання [PERSON] коштів не мала, кошти були взяті в борг не на потреби сім»ї. Її довірителька з відповідачем [PERSON] тепер в шлюбі не перебуває, спільне майно з колишнім чоловіком вони поділили, вона сплатила своєму колишньому чоловікові вартість ? частини квартири [ADDRESS] та подарувала свою квартиру сину [PERSON], який є добросовісним набувачем права власності і ніяких коштів в борг не брав. Вислухавши пояснення сторін, вислухавши показання відповідача [PERSON] як свідка, дослідивши матеріали справи , суд приходить до наступного: Судом неодноразово роз»яснені учасникам процесу вимоги ст..ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тим обставинам, що докази подаються сторонами ,а судом тільки оцінюються. Суд вважає, що позивач обґрунтованість своїх вимог довів наданими суду доказами та доказами, витребуваними судом за клопотанням позивача. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлені наступні обставини й правовідносини: 01.06.2012 року [PERSON] дав в борг [PERSON] 202 500,00 гривень, договір займу було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 321,в п. 2 вищевказаного договору сторони визначили, що якщо у разі девальвації української національної одиниці протягом строку дії договору, позичальник зобов»язується повернути суму грошей у гривнях в еквіваленті 25\~000,00 доларів США за офіційним курсом банку на день платежу. У відповідності з п.4 вищевказаного договору вказано, що строк повернення позики встановлено до 01.12.2012 року(арк..справи37). В встановлений законом строк боржник боргові зобов»язання не виконав, грошові кошти не повернув. 19.11.2014 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про винесення виконавчого напису, який було винесено на суму 324\~848,83 гривень, внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 1079. Строк подачі виконавчого напису до примусового виконання встановлено 1 рік.(арк..38),04.08.2015 року ст. державний виконавець Дзержинського ВДВС Харківського міського управління юстиції [PERSON] винесла постанову ВП №461290 про повернення виконавчого документа стягувачеві, вказавши, що в боржника відсутнє відповідне майно(арк.. справи 36- первісна та зворотня сторони) На підставі ст..1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона(позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти або інші речі, які визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей , визначених родовими ознаками. На підставі ст..41 Конституції України право власності в Україні охороняється законом. На підставі ст..ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. На підставі ст..1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі ,якщо його сума не менш чим як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підставі ч 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ст..1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками ,у такій самій кількості, такого ж самого роду та такої ж самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. Згідно вимог ст..509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони(кредитора) певну дію( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право від боржника вимагати виконання його обов»язку. На підставі ст..525 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст..1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків ,то їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Договір позики вважається безпроцентним ,якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує 50-тикратного розміру неоподаткованих мінімумів доходів громадян і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б одною з сторін. Згідно вимог ст..1050 ЦК України 2003 року якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити суму відповідно до ст..625 ЦК України. На підставі ст..1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості ,ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були отримані позичальником від позикодавця .У випадках, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини ці положення не застосуються. Таким чином, згідно з вимогами ст.1048 ЦК України судом ретельно досліджено розрахунок суми відсотків за договором позики, суд приходить до висновку ,що відсотки розраховано згідно з вимогами договору позики та законодавства Згідно ст..533 ЦК України 2003 року грошове зобовязання має бути виконаним у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті ,сума ,що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо іншій порядок її визначення не встановлений договором або іншим нормативно-правовим актом. У відповідності до п.18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено « За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання » Суд приходить до висновку, що у зв»язку з тим, що глава 71 Цивільного Кодексу України передбачає, що правовідносинами тотожними є кредит, позика та банківський вклад, то застосування вимог Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем [PERSON] є доцільним та правомірним. Договір іпотеки та майнове поручительство між сторонами не укладалися. Крім того, згідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідачем [PERSON] надано суду як доказ копію договору про наміри від 26.01.2015 року (арк..48-50), який укладено між [PERSON], [PERSON] як позикодавцями)та [PERSON] як позичальником і [PERSON], яку вказано як іпотекодавця . Вищевказаний договір суд визнає неналежним доказом, бо він не покладає на [PERSON] ніяких зобов»язань, а відповідач [PERSON] й зовсім ніякого майна в іпотеку не передавала, бо у відповідності з вимогами Закону України «Про іпотеку» передача нерухомого майна в іпотеку повинна бути проведена в письмовій форміз обов»язковимнотаріальним посвідченням. Посилання відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] на той факт, що позивача [PERSON] під вищевказаним договором підписався та був згодний суд вважає хибними, бо [PERSON] , але за згодою сторін мав право з цим договором ознайомитися й погодитися, бо фактично цей договір не покладає на сторони ніяких обов»язків та не обмежує законних прав [PERSON] Твердження відповідача [PERSON] по ті обставини, що цим договором фактично підтверджено суму боргу [PERSON] перед [PERSON] в 5\~000 доларів США суд вважає не доведеними , бо відповідачем були надані суду розрізнені аркуші договору про наміри, а підпис [PERSON] є тільки на третьому аркуші, на аркушах «один» та «два» підпис [PERSON] відсутній, оригінал договору суду не надавався, представником позивача невизнаний , бо договір займу був посвідчений нотаріально , тому часткове виконання зобов»язання необхідно біло здійснювати в законний спосіб. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.02.1986 року, шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.06.2014 року (арк..51), РІШЕННЯ СУДУ НАБРАЛО ЗАКОННОЇ СИЛИ. За період шлюбу спільним майном подружжя була трикімнатна квартира № 20 в корпусі №1 будинку №22-б по вул..Культури в м. Харкові , вищевказана квартира поділена на підставі договору про поділ майна подружжя від 10.11.2014 року , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 1629(арк..справи 52-53), в той же день , [PERSON] продав [PERSON] ? частину квартири № 20 в корпусі №1 будинку №22-б по вул..Культури в м. Харкові за 830\~000,00 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу частини квартири від 10.11.2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 1630(арк..справи 54-55) та внесено в реєстр речових прав на нерухоме майно за № 7629421(арк..56), 21 липня 2015 року [PERSON] подарувала квартиру № 20 в корпусі №1 будинку №22-б по вул..Культури в м. Харкові своєму синові [PERSON], який дар прийняв, вищевказана угода підтверджується договором дарування від 21.07.2015 року , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 1053(арк..справи 57-58) та внесено в реєстр речових прав на нерухоме майно за № 104490162(арк..59) Судом встановлено, що двокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] (раніше пр.Леніна) в м. Харкові [PERSON] придбала на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 2217(арк..10,11). Вартість квартири на момент придбання становить 575852,00 гривень , що еквівалентно 44500,00 доларів США. [PERSON] на підставі договору дарування належала квартира [ADDRESS] (арк..54), яка належала їй на праві приватної власті й сумісно набутим майном подружжя [PERSON] не була, що підтвердив [PERSON] в судовому засіданні 23.11.2016 року ,будучи опитаним як свідок. Він цей факт не оспорював . Вищевказане особисте майне [PERSON] продала 05.07.2012 року на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 497(арк..справи 65-66) та внесено в реєстр речових прав на нерухоме майно за № 5084434(арк..67), вищевказану квартиру відповідачка [PERSON] продала за суму ,яка еквівалентна 43\~000,00 доларів США. Таким чином, суд вважає ,що відповідачкою [PERSON] доведено той факт, що квартира [ADDRESS] (раніше пр.Леніна) в м. Харкові є її особистою власністю, предметом поділу спільно набутого майна подружжя не була, предметом іпотеки при укладенні договору позики від 01.06.2012 року не була. Ці обставини також визнані відповідачем [PERSON] ,який пояснив, що відповідно до договору про поділ майна подружжя від 10.11.2014 року між ним та колишньою дружиною поділено тільке те майно, що перебувало у спільній власності подружжя. Що стосовно права власності [PERSON] на нежитлові приміщення підвалу №1,1-а,5,7 та приміщення першого поверху № 51,52,52-а,53,54 в літері «А-5» загальною площею 147,0 кв.метрів за адресою в м. Харкові вул..Бакуліна №1, які не є предметом спору, то сторони підтвердили той факт, що ці приміщення є предметом іпотеки ТОВ КБ «Експобанк» , що також підтверджує висновки суду відносно абсурдності та неможливості виконання договору про наміри від 25.01.2016 року(арк..48-50). Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами виникнення в нього права на здійснення стягнення заборгованості за рахунок права власності на квартиру [ADDRESS] (раніше пр.Леніна) в м. Харкові та квартиру № 20 в корпусі №1 будинку №22-б по вул..Культури в м. Харкові, бо таке право виникає тільки у іпотекодержателя, яким [PERSON] не був. Між тим, суд приходить до наступного: Оформлюючи договір позики 01.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] приватний нотаріус харківського міського нотаріального округу [PERSON] виконала всі вимоги Закону України «Про нотаріат» та вимоги п.1 глави 22 п.4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5(арк..122-133), при оформленні договору позики приватний нотаріус отримала заяву [PERSON] (арк..125),якою [PERSON] надала згоду своєму чоловікові [PERSON]на укладення договору позики грошової суми 202500,00 гривень, що є еквівалентом 25\~000,00 доларів США. В цій заяві відповідачка [PERSON] не зазначила, що її чоловік бере позику на особисті потреби ,а не на потреби сім»ї. Суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] не довела суду належними доказами, що грошові кошти отримані в борг [PERSON] 01.06.2012 року були отримані не на потреби сім»ї. На підставі ст.60 Сімейного Кодексу України 2004 року майно , набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку( доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності. На підставі ч 1 ст.61 СК України об»єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі вимог ч 3 ст.61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. На підставі вимог ч 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення , зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду сім»ї. Згідно ч 3 ст.70 СК За рішенням суду частка майна дружини ,чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка , за умови, що розмір аліментів, які вона одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно вимог ст.71 СК України 1) Майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна ,спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.2) Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ним. 3) Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професіональній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другом з подружжя. 4) Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру ,земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним Кодексом України.5) Присудження одному з подружжя відповідної грошової компенсації можливе за умови попереднього вчення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї(ч.4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою на час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть ,якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування на втрату (пошкодження)речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов»язковим або добровільним особистим страхуванням ,якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.» Таким чином, при поділі майна подружжя відповідно до договору про поділ майна подружжя від 10.11.2014 року [PERSON] та О.В. не було поділено суму боргу за договором позики від 01.06.2012 року , про наявність цих боргових зобов»язань подружжя було усвідомлене належними чином ,також усвідомлюючи той факт, що боргові зобов»язання виконані не були. Суд не може погодитися з доводами представника відповідачки [PERSON]- [PERSON] про застосування правової позиції Верховного Суду України по справі №163цс 12, як на посилання тим обставинам, що договір укладений [PERSON] не був укладений в інтересах сім»ї, бо ці обставини належними доказами доведені не були. Саме правова позиція Верховного суду України по справі №163цс 12 від 20.02.2013року передбачає, що договір, укладений одним з подружжя інтересах сім»ї створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за цим договором використане в інтересах сім»ї. Відповідач [PERSON] не довів суду належними доказами, що саме для здійснення підприємницької діяльності ним були зайняті відповідні кошти у [PERSON] 01.06.2012 року, бо його посилання на те, що він придбав необхідне промислове обладнання спростоване платіжними документами, що надані відповідачем для огляду та оглянуті в судовому засіданні 23.12.2016 року і згідно з якими всі платежі були оформлені відповідачем [PERSON] протягом 2007-2010 років, тобто до отримання коштів за договором позики у [PERSON]. У зв»язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що правова позиція Верховного Суду України № 6-79цс 13 відносно того, що «фізична особа- підприємець, яка перебуває в шлюбі, відповідає за зобов»язаннями, пов»язаними з підприємницькою діяльністю особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яке належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення з урахуванням норм ст.ст.57,61СК України слід дійти до висновку про те ,що майно фізичної особи- підприємця не є об»єктом спільної сумісної власності подружжя» не може бути застосована судом при розгляді цього спору, бо договір позики від 01.06.2012 року оформлено між фізичними особами - [PERSON] та [PERSON], в договорі не зазначено, що гроші бере в борг фізична-особа підприємець [PERSON], суду не надано доказів тим обставинам, що [PERSON] є приватним підприємцем як не надано доказів тим обставинам, що грошові кошти отримані в борг не в інтересах сім»ї. Таким чином, суд вважає, що 01.06.2012 року відповідач [PERSON] отримав в борг у [PERSON] грошові кошти за згодою [PERSON] на потреби та в інтересах сім»ї. Суд не може погодитися з доводами представника відповідача [PERSON]-[PERSON] в тій частині , що при наявності виконавчого напису приватного нотаріуса від 19.11.2014 року рішення суду призведе до подвійного стягнення боргу, бо в виконавчому написі вказано, що його можливо передати на примусове виконання протягом одного року з дня винесення і цей виконавчий напис повернуто без виконання 04.08.2015 року, про що судом вказано вище за текстом мотивувальної частини судового рішення. Між тим суд приходить до висновку, що доводи представника відповідачки [PERSON]- [PERSON] відносно того, що позивачем неправильно розраховано суму пені суд вважає обґрунтованими та заснованими на нормах діючого законодавства. Стаття 549 Цивільного Кодексу України передбачає: 1. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. 2. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. 3. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Стаття 550 Цивільного Кодексу України передбачає: 1. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. 2. Проценти на неустойку не нараховуються. 3. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобовязання (стаття 617 цього Кодексу). У відповідності зі ст.256 ЦК України вказано, що позовна давність\~ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257ЦК України зазначає,що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статею 258 ЦК України визначено коли діють спеціальні норми позовної давності, а саме: 1. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. 2. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обовязків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); 4) у звязку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); 6) у звязку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу). Таким чином, доводи представника [PERSON] суд визнає обгрунтованими, та вважає, що пеня підлягає стягненню тільки за один рік за період з 01.12.2012 року по 01.12.2013 року в сумі 28226,63 гривень(арк..справи 16-17), в іншій частині позовних вимог суд вважає за доцільне відмовити. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково обґрунтовані та підлягають задоволенню частково : в частині солідарного стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON]. Та в частині стягнення пені за прострочення виконання зобов»язання солідарно з обох відповідачів. В задоволенні позовних вимог до [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити. Також суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо звернення стягнення на майно у рахунок погашення боргу. Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6090,00 гривень слід стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] в рівних частках по 3045,00 гривень з кожного.

Outcome: partial