Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач, із посиланням на пункт перший статті 17 Закону України «Про власність», статтю 112 ЦК Української PCP 1963 року, вказує про те, що з лютого 1998 року до грудня 2011 року проживала спільно з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В цей час позивач та відповідач разом винаймали будинок, вели спільне господарство, жили як чоловік та дружина. 28 грудня 2001 року під час спільного проживання позивач та відповідач на спільні кошти придбали будинок № [ADDRESS], де продовжували спільно мешкати. 02 лютого 2011 року сторони зареєстрували шлюб. За весь час проживання позивач платила комунальні послуги, а також за власні кошти, які їй надала мати позивач провела в будинок № [ADDRESS] воду, крім того за власні кошти робила ремонт та придбала меблі, водонагрівач, телевізор та музикальний центр. З чоловіком спільно працювали та вели господарство. Відповідач, під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, тривалий час не працював, а потім позивач влаштувала відповідача на роботу. Особисті доходи сторони об'єднували для ведення спільного господарства та придбання речей побуту. Вважаючи, що зареєстрований за позивачем будинок є спільною сумісною власністю звернулася з позовом до суду. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Позивач вказала, що в 1998 році познайомилася із відповідачем та почала спільне проживання з ним. До 2000 року вони разом проживали у батьків, а з 2000 року почали винаймати на спільні кошти квартиру. В 2001 році відповідач повідомив позивача, що продається будинок № [ADDRESS], який запропонував набути у власність. Після чого сторони поїхали оглянути будинок. В наступному, в грудні 2001 року вони придбали спірний будинок та почали облаштовувати його для проживання. Під час оформлення угоди купівлі продажу позивач була у нотаріуса. Для придбання будинку відповідач витратив кошти у сумі 1000,00 доларів США, які йому надала його рідна сестра та 300 доларів, які позивач взяла у борг від знайомих. Після того, за спільні кошти подружжя сторонами в будинку проведено ремонт, під час якого вони переїхали до спірного будинку, в якому продовжували спільне проживання. Позивач увесь час спільного проживання працювала, готувала, займалася хатнім господарством, а відповідач займався тимчасовим підробітком, ремонтом машин та у деякі періоди працював офіційно. Батьки позивача надавали позивачу грошову допомогу для проживання. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. В обґрунтування заперечень проти позову посилалися на норми чинного на час набуття спірного майна КпШС, яким не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, недопустимість доказів, наданих позивачем на підтвердження вимог позову. Вказували на те, що стаття 74 СК України може бути застосована лише з 01 січня 2004 року, тому встановлювати факт проживання однією сім'єю та визнавати майно, набуте за час спільного сумісного проживання можливо лише з 2004 року. Заперечуючи проти позову в судовому засіданні відповідач наголосив на тому, що спільного проживання однією сім'єю з позивачем не було. З 1998 року відповідач зустрічався із позивачем, інколи залишаючись за місцем проживання останньої. Зазначив, що сина позивача не визнавав, оскільки батьком останнього є інший чоловік. Син позивача за власним бажанням змінив своє прізвище. В 2001 році він, за кошти, які йому надала його сестра через його відмову від спадщини, придбав будинок № [ADDRESS]. Під час складання договору купівлі-продажу спірного будинку він, разом із своєю сестрою та матір'ю ходив до нотаріуса для оформлення угоди. На час придбання будинку позивач спільно з відповідачем не проживала, часто приходячи до придбаного відповідачем будинку. Спільного бюджету сторони не мали. Також, зароблені кошти відповідач віддавав позивачу, як допомогу для проживання. Позивач коштів на будинок не давала. Позивач дійсно брала у позику від сторонніх осіб 300 доларів США, які відповідач в наступному віддав були використані для придбання відповідачем машини. Також, для ремонту придбаного нерухомого майна відповідач брав у кредит грошові кошти, які в наступному віддавав, використавши власні кошти. Судом в судовому засіданні 04 квітня 2017 року задоволено заяву представника відповідача про виклик свідків [PERSON], [PERSON] В судовому засіданні 31 травня 2017 року судом прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог, задоволено клопотання позивача про виклик свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В судовому засіданні 21 червня 2017 року задоволено клопотання позивача про допит свідка [PERSON] В судовому засіданні 03 листопада 2017 року прийнято відмову позивача від допиту свідків [PERSON], [PERSON] 07 грудня 2017 року задоволено клопотання позивача про допит свідків [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] показав, що є братом [PERSON] За життя його та відповідача мати бажала скласти заповіт, яким заповідати все своє майно дітям. Планувала заповісти йому пай, а відповідачу та їх сестрі житловий будинок. Однак, відповідач, за домовленістю із сестрою відмовився від частки, яку мати бажала заповісти йому на користь сестри, за що сестра виплатила відповідачу грошові кошти восени 2000 року, які останній повинен був використати для придбання собі житлового будинку. Означена домовленість була реалізована при придбанні нерухомості по [ADDRESS]. Показав, що до 2005 року позивач та відповідач зустрічалися, однак спільного постійного проживання не було. Після смерті матері його та відповідача [PERSON] почав спільно проживати з [PERSON] Про всиновлення дитини позивача відповідач не вказував та таких дій не здійснював. Вказав на те, що при придбанні будинку відповідачем були присутні він, його жінка. Свідок [PERSON], будучи допитаною в судовому засіданні показала про те, що з 2005 року є головою квартального комітету № 28 м. Новомосковська. Бачила, що позивач та відповідач у 2005 році проживали в будинку по [ADDRESS]. Позивач звернулася до неї із проханням надати довідку про склад сім'ї посилаючись на те, що відповідач не визнає дитину позивача. Зазначила, що для перевірки даних, вказаних в довідці від 29 липня 2017 року здійснювала телефонні дзвінки мешканцям сусідніх будинків. Примітка в довідці про тимчасове проживання в будинку № [ADDRESS] складена не нею /а.с.73/ Довідку про склад сім'ї, надану [PERSON] /а.с.8/ не підписувала, [PERSON] до неї особисто не звертався. [PERSON], під час допиту в якості свідка показала, що з квітня 2000 року знає [PERSON] за умовами праці. З дати знайомства вона неодноразово відвідувала місце мешкання позивача та відповідача, запрошувалася ними на свята в 2001 році відвідувала сторін при святкування днів народжень. Вказала, що під час відвідувань позивач та відповідач поводили себе, як жінка та чоловік. Зі слів позивача знає, що під час проживання мати позивача допомагала сторонам матеріально даючи гроші, придбавала їм побутову техніку, позивач допомагала відповідачу в працевлаштуванні. Про обставини придбання будинку по [ADDRESS] не знає, однак зі слів позивача знає, що позивач брала у позику 300 доларів США. Свідок [PERSON] показала, що мати позивача є її двоюрідною сестрою. Знає, що з 1998 року позивач та відповідач спільно мешкали у квартирі по [ADDRESS], потім переїхавши до батьків. В 2001 році сторони придбали житловий будинок по [ADDRESS], де продовжили спільне проживання, як чоловік та дружина. Зі слів матері позивача знає, що остання допомагала позивачу матеріально, купувала продукти. Також зі слів матері позивача знає, що позивач брала у позику 300 доларів США. Знає, що мати позивача возила будівельні матеріали для ремонту житлового будинку по [ADDRESS] для ремонту будинку, який придбавався в занедбаному стані. [PERSON] під час допиту в якості свідка показала, що знає позивача з 1995 року. Зі слів позивача дізналася, що позивач з відповідачем мешкають з 1995-1996 року. В березні 2001 року позивач познайомила її з відповідачем та попросивши про надання відповідачу позики в розмірі 300 доларів США пояснивши, що останньому потрібні грошові кошти для придбання будинку, на що вона дала свою згоду, надавши грошові кошти. Після чого, протягом 6 місяців грошові кошти були їй повернуті. Також, під час передачі позики відповідач повідомив її, що грошові кошти потрібні останньому для придбання машини. Знає, що сестра відповідача надала останньому грошові кошти для придбання будинку, який останній придбав в грудні 2001 року. Вказала, що після 2001 року відвідувала разом із сім'єю позивача та відповідача за місцем мешкання по [ADDRESS]. Бачила, що після придбання будинку він був в занедбаному стані. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні показала про те, що проживає в сусідньому зі сторонами будинку. Бачила, як взимку 2002 року відповідач робила ремонт у житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Позивач та відповідач проживали дружно, скандалів не влаштовували. Поводили себе при спілкуванні, як чоловік та дружина. Відповідач допомагав їй в ремонті. Під час проживання сторін позивач займалася хатнім господарством, відповідач займався ремонтом машин. До придбання будинку бачила, як сторони проживали по [ADDRESS]. Син позивача до придбання будинку проживав у батьків позивача. [PERSON], під час допиту в якості свідка показала, що проживає в сусідньому зі сторонами будинку. З 2003 року знає позивача та відповідача, як чоловіка та дружину. Сторони проживали разом. Від матері позивача дізналася про обставини придбання будинку та про те, що сторони робили ремонт у будинку. Під час того, як сторони проживали разом вона бачила, як позивач поралася по господарству в будинку та на подвір'ї, а відповідач займався ремонтом машин. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні показала про те, що є матір'ю [PERSON] Знає, що з 1998 року позивач та відповідач почали проживати разом, як дружина та чоловік. Спочатку проживали з нею та її чоловіком, потім - в квартирі, яку винаймали по [ADDRESS]. В 2001 році придбали житловий будинок по [ADDRESS]. Мати відповідача, позивач та відповідач були присутні при придбанні будинку. Будинок, що придбавався фактично був у занедбаному стані та потребував капітального ремонту. Вона та її чоловік допомагали позивачу та відповідачу в ремонті будинку шляхом придбання будівельних матеріалів, які купляли за власні кошти, платила за оформлення угоди. Під час оформлення права власності на будинок позивач та відповідач повідомили її, що грошові кошти для придбання будинку надавали мати відповідача та позивач, яка взяла у борг 350 доларів США. Вона допомагала сторонам під час їх проживання продуктами та матеріально. Під час придбання будинку позивач працювала в лікарні та отримувала дохід. Відповідач не працював. Займався підробітком ремонтуючи машини. Грошові кошти, які вона надавала позивачу та відповідачу останні тратили на сім'ю. [PERSON] під час допиту в якості свідка показала, що зі слів матері позивача знає про обставини придбання будинку по [ADDRESS], допомогу матері позивача в ремонті будинку. Після придбання означеного будинку бачила, що в ньому проживали позивач та відповідач, які при спілкуванні поводили себе, як дружина та чоловік. Свідок [PERSON] показала, що знає, що позивач та відповідач винаймали квартиру в 2000 році. Вона відвідувала сторін за місцем проживання. Знає, що в 2001 році позивач та відповідач придбали будинок по [ADDRESS]. При придбанні будинок був в занедбаному стані, внаслідок чого позивач та відповідач робили в ньому ремонт. Часто відвідувала сторін за місцем проживання. Під час відвідувань позивач та відповідач вели себе, як дружина та чоловік. Позивач готувала для відповідача, відповідач займався ремонтом машин. Про бюджет сторін не знає. Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Заслухавши сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. 28 грудня 2001 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбав жилий будинок по [ADDRESS] /а.с.6/. За придбання будинку [PERSON] сплачено [PERSON] 11222,00 грн. 28 грудня 2002 року право власності на житловий будинок зареєстровано за відповідачем /а.с.7, 9, 15-18/. 15 березня 2002 року у житловому будинку № [ADDRESS] зареєстровано відповідача /а.с.11-14, 23, 30 зворот/. 15 листопада 2010 року у житловому будинку № [ADDRESS] зареєстровано позивача /а.с.11-14, 19/. 02 грудня 2011 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне [PERSON]) /а.с.10/. Також матеріали справи свідчать, що [PERSON] з 2003 року по 2016 рік отримувала дохід /а.с.45-48/, з 1998 року по грудень 2001 року включно отримувала дохід у вигляді заробітної плати у сумі загалом 4735,62 грн. /а.с.49/. Крім того, з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в їх сукупності вбачається підтвердження належними доказами посилання позивача, що в період з 1998 року по 02 грудня 2011 року позивач та відповідач мали взаємні стосунки, проживали разом та вели спільне господарство. Водночас, суд не приймає до уваги під час ухвалення рішення копію довідки про склад сім'ї, видану на ім'я [PERSON] від імені голови квартального комітету кварталу № 28 м. Новомосковська у відповідності до якої [PERSON] перебуває в цивільному шлюбі з 12 лютого 1998 року з [PERSON] /а.с.8/, як недопустимий доказ, оскільки особа, від імені якої складено акт показала в судовому засіданні про те, що дану довідку вона не складала, крім того особа, від імені якої складено акт законодавчо не наділена правом підтверджувати факт, що вказаний в довідці. Також суд не може прийняти в якості доказу спільного проживання позивача з відповідачем через його недопустимість і [PERSON] голови квартального комітету кварталу № 28 м. Новомосковська у відповідності до якого [PERSON] перебувала в громадянському шлюбі станом на 28 лютого 1998 року з [PERSON], оскільки особа, від імені якої складено [PERSON] законодавчо не наділена правом підтверджувати факт, про який вказано в акті. Крім того, будучи допитаною в якості свідка [PERSON] показала, що пояснення мешканців будинків [ADDRESS] отримані засобами телефонного зв'язку. Крім того, недопустимим є і доказ у вигляді довідки від 29 липня 2017 року, виданій [PERSON] головою квартального комітету кварталу № 28 м. Новомосковська /а.с.73/, оскільки обставини, зазначені в довідці мають бути підтверджені належними засобами доказування, якими є допит відповідного свідка, пояснення якого фактично викладені в довідці. Також суд не приймає до уваги, як неналежні, і докази у вигляді копій свідоцтва про зміну прізвища [PERSON] на [PERSON] /а.с.42/, листа Новомосковського МРВ ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 24 березня 2017 року № 667/04-29 про відсутність факту визнання батьківства [PERSON] відносно [PERSON], свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] 07 квітня 1993 року, після якого [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] /а.с.44/, оскільки дані докази не містять інформації щодо предмету доказування у даній справі, оскільки позивач, після подання заяви про уточнення позовних вимог не наполягала на наявності факту усиновлення відповідачем [PERSON] та сам по собі даний факт не впливає на вимоги позову. Таким чином, вбачається наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу нерухомого майна, набутого останнім 28 грудня 2001 року та саме з метою визнання права на частину майна позивачем заявлено вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. При вирішенні спору суд виходить з наступних норм процесуального законодавства. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). За п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Вимога про встановлення факту спільного проживання, у відповідності до поданого позову, заявлена позивачем задля підтвердження права позивача на 1/2 частину майна набутого відповідачем. При цьому, позивач заявляє про наявність у неї права власності на 1/2 частину майна, придбаного позивачем в 2001 році. При цьому, визначення поняття чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі виникло із прийняттям Сімейного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року. При цьому, Кодекс про шлюб та сім'ю, який діяв до 01 січня 2004 року та який регулював сімейні правовідносини не містив означеного поняття. Норми ЦПК України, які діяли до 01 січня 2004 року також не передбачали можливості встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Таким чином, оскільки позивач просить встановити факт її проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу в тому числі і з лютого 1998 року по 01 січня 2004 року, правових підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає. При цьому, за ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З показань свідків допитаних судом вбачається підтвердження того факту, що в період з 01 січня 2004 року по 02 грудня 2011 року позивач та відповідач мали взаємні стосунки один до одного, проживали разом та вели спільне господарство, піклувалися один про одного, мали по відношенню один до одного права та обов'язки. Сам даний факт заперечується відповідачем частково. При цьому, відповідач не заперечував того факту, що мав стосунки з позивачем, мав до позивача почуття любові, надавав їй грошові кошти з метою її підтримки. Жодних доказів на підтвердження того, що характер взаємовідносин, що виник між ним і позивачем не мав ознак сімейних суду не подано, в той час як позивачем показаннями свідків підтверджено означені обставини. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідачем не визнаються права позивача щодо наявності факту спільного проживання позивача та відповідача, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 02 грудня 2011 року, внаслідок чого позовні вимоги в частині позову щодо встановлення факту, що має юридичне значення підлягають задоволенню частково. Вирішуючи питання щодо визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності суд виходить з наступного. Матеріалами справи підтверджено, що набуття права власності на спірне майно відповідачем відбулося 28 грудня 2001 року. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п. 1 розділом VII «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За статтями 16, 17 Закону України від 7 лютого 1991 р. № 697-XII «Про власність», ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, то розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до ст. 128, ч. 3 ст. 240 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним до 01 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. З урахуванням наведеного не можуть застосовуватися положення ЦК України і статей 62, 74 СК України для визнання за особою права власності на половину житлового будинку, набутого до 01 січня 2004 року, як і на визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності без установлення факту створення сторонами спільної сумісної власності та визначення ступеня участі в цьому працею й коштами таких осіб. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму ВС «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.98 №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 закону «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 №20. Правила ст.ст.22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п.5 постанови Пленуму ВС від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 стст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого особами, підлягає встановленню не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної їх праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 закону «Про власність» вважається правильно застосованим. Оскільки позивачем вимог про установлення факту створення сторонами спільної часткової власності на будинок та визначення ступеня участі в цьому працею й позивача не заявлено, не доведено правовий режим майна, набутого відповідачем, належності позивачу частини грошових коштів, переданих продавцю спірного майна при його придбанні, наданими суду доказами не підтверджено ведення позивачем та відповідачем до часу придбання майна спільного бюджету, до якого входили грошові кошти від спільної праці сторін, ведення спільного господарства та факт того, що під час придбання майна відповідачем використано кошти, набуті внаслідок спільних або індивідуальних трудових зусиль сторін, надання відповідачу позивачем особистих коштів для придбання майна - підстав для висновку про наявність порушення майнових прав позивача та задоволення позову в цій частині суд не вбачає. При цьому, доводи позивача про те, що нею витрачено кошти в розмірі 300 доларів США, які вона отримала у позику для придбання майна не підтверджуються доказами, оскільки доказів отримання позивачем у борг грошових коштів до часу придбання майна суду не подано. Посилання ж на те, що позивачем здійснено оплату комунальних послуг за утримання майна, проведено ремонт майна не оцінюються судом при ухвалені рішення, оскільки не можуть бути правовою підставою для визнання права на частку у праві власності в межах заявлених позивачем вимог та правових підстав, покладених в їх обґрунтування. При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та того, що позивачем при зверненні з позовом до суду сплачено судовий збір в розмірі 2102,40 грн. При цьому позов задоволено частково, в частині позовних вимог немайнового характеру. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial