Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом в обґрунтування якого зазначила, що вона є єдиним власницеюдомоволодіння [ADDRESS] . Зареєстрований у будинку відповідач з 2013 року у даному будинку не проживає, участі у сплаті комунальних платежів не приймає, речі його у будинку відсутні.Даною бездіяльністю відповідачстворює їй, як власнику, перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном, а також позбавляє позивача права на оформлення субсидії. На підставі викладеного, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . 12.03.2019 року ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. відкрито загальне позовне провадження. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.12.2020 року № 788 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Черенкову Н.П. Справу передано судді Черенковій Н.П. 11.01.2021 року. Ухвалою від 11.01.2021 року суддею Черенковою Н.П. цивільну справу прийнято до свого провадження, ухвалено про розгляд справи в порядку загального провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі тапризначено справу до судового розгляду по суті Позивачвимоги позову підтримала, просила про розгляд справи у її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачдо судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Обставини справи, встановлені судом. [PERSON] є власницею домоволодіння [ADDRESS] на підставі Договору купівлі - продажу від 17.06.1999 року, укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , на Товарній Біржі «Нерухомість-Центр», та зареєстрованого Миколаївським «МБТІ» 15.07.1999 року в реєстрі за №792. Відповідно до довідки від 16.10.2018 року №1587, виданої сектором соціально-економічного розвитку мкр. Варварівка, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 3 особи: [PERSON] - власниця, [PERSON] - чоловік доньки власниці, [PERSON] - син власниці. Згідно акту про непроживання, складеним 07.10.2018 року [PERSON] , [PERSON] та завіреним завідувачем сектору соціально-економічного розвитку мкр. Варварівка, підтверджується факт непроживання у даному помешканні відповідача. За такого, відповідач понадріку квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, йогоречі у житловому будинку відсутні. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно доч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у будинку [ADDRESS] , але не проживає там більше 7 років, у вказаномубудинку його особистих речей немає, комунальні платежі він не сплачує. Цей факт підтверджено актом від 07.10.2018 року про не проживання відповідача у спірному будинку. За такого, [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] , задовольнивши позов у повному обсязі. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved