Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до трудового договору, укладеного між ним та відповідачем 22 лютого 2007 року, його прийнято на роботу на посаду менеджера з транспортно-експедиторської діяльності з заробітною платою 7000 грн. на місяць та щорічною оплачуваною відпусткою 24 календарні дні на рік. Відповідно до наказу про звільнення від 14 липня 2009 року позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням. Посилаючись на те, що за весь час перебування у трудових відносинах заробітна плата позивачеві не виплачувалась, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 200185 грн. В судове засідання позивач та представник відповідача не з'явилися, про час і місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявні письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Від представника відповідача ліквідатора ФОП [PERSON]- [PERSON] надійшла письмова заява, в якій заперечуючи проти задоволення позову, зазначає, що наданий позивачем трудовий договір не відповідає затвердженій формі і всупереч вимогам законодавства не був зареєстрований в державній службі зайнятості, що свідчить про його нікчемність. Позивачем не надано копію трудової книжки, що відображає його трудову діяльність, а надані довідки про нарахування заробітної плати, як і трудовий договір, підписані невідомими особами. Крім того вказана заборгованість не відображена в звітах, які подавалися до органів статистики, Пенсійного фонду України та Центру зайнятості. Посилаючись на вказане, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 22 лютого 2007 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладений трудовий договір з працівником, відповідно до якого [PERSON] приймається (наймається) на роботу за професією (посадою) менеджер з транспортно-експедиторської діяльності (а.с. 3). Згідно п. 9 вказаного договору за виконання обов'язків, передбачених цим договором працівнику встановлено посадовий оклад у розмірі 7000 грн. на місяць. Також п. 11 договору передбачено надання працівнику щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 24 календарні дні, до якої виплачується матеріальна допомога у розмірі 7000 грн. Наказом № 1 від 14 липня 2009 року [PERSON] звільнено з 14 липня 2009 року із займаної посади менеджера з транспортно-експедиторської діяльності (а.с. 4). З постанови Господарського суду Сумської області від 21 вересня 2010 року вбачається, що ФОП [PERSON] визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (а.с. 43-46). Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно зі ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Стаття 24-1 КЗпП України та Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 8 червня 2001 року встановлює, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та ФОП [PERSON] 22 лютого 2007 року укладений трудовий договір, проте відсутні відомості про те, що він був зареєстрований у державній службі зайнятості. Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації, або у фізичної особи понад п'ять днів. Згідно п. 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг, зберігаються безпосередньо у працівників. Такі фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Проте в матеріалах справи відсутні відомості про наявність у трудовій книжці позивача запису про його перебування у трудових відносинах з ФОП [PERSON] Крім того позивачем не надано суду обґрунтованих доказів того, що його допущено до роботи, а також проводилися відрахування, передбачені законодавством, зокрема до Пенсійного фонду України. Таким чином доводи позивача про те, що він працював у відповідача, не ґрунтуються на належних доказах, а тому вимоги позову є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed