Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду зі вказаним вище позовом, в якому просить визнати недійсним з моменту укладення, а саме з 19.08.2005року, п. 1.1 кредитного договору №\~НЕН0GF00001544, укладеного 19.08.2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] , в частині\~ сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,22% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та зобов`язати Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» повернути [PERSON] \~ грошові кошти, сплачені в рахунок погашення комісії за розрахунково-касове обслуговування, шляхом зарахування сплачених коштів на погашення тіла кредиту та відсотків за\~ кредитним договором №\~НЕН0GF00001544. В обґрунтування позовних вимог посилався на те. що 19.08.2005 року між ним та ВАТ КБ «Приватбанк», правонаступником прав і обов`язків якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»(далі АТ КБ «Приватбанк»), укладено кредитний договір №HEH0GF00001544, за яким банк надав йому кредит у розмірі 22\~827.00 євро на придбання житла з кінцевим терміном повернення до 19.08.2025\~року. Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитом в іпотеку банку було передано квартиру [ADDRESS] . Вважає, що п.1.1 кредитного договору в частині стягнення комісії за розрахунково-касове обслуговування має бути визнаний судом недійсним, з огляду на наступне; умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначені цього Закону є нікчемною. Умови договору про сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Разом із тим, всупереч прямої заборони встановлення комісії за дії, які не є послугою АТ КБ «Приватбанк» передбачено у п.1.1. кредитного договору сплату комісії за розрахункове-касове обслуговування. Зокрема, п.1.1. кредитного договору визначено, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом, надання готівки через касу на строк до 19.08.2025року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 22\~827,00євро на наступні цілі: придбання житла у сумі 17\~700,00євро; на сплату страхових платежів в сумі 5\~127,00євро, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,22% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.1.1 даного договору. Отже, навіть при умові, що він, як більш слабка сторона кредитного договору в силу своєї необізнаності, підписав умови такого договору та приступив до його виконання, очевидним є те, що умова договору про стягнення комісії за розрахунково-касове обслуговування суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», тому вона повинна бути визнана недійсною на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України, яка така, що суперечить вимогам закону. Таким чином, умова договору про сплату комісії є несправедливою, оскільки в договорі не дотримано принципу добросовісності, розумності та існує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача фінансових послуг., а саме, Умовами договору (п.1.1) передбачено комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,22% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, що суперечить\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно до ч.ч.1,5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержана на виконання цього правочину. Ухвалою суду від 20.04.2017року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи. Позивач в судове засідання не з`явився, надав повноваження представнику. Представник позивача Верещака О.М. в останнє судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, зазначивши що станом на 23.09.2019року розмір сплаченої позикодавцем комісії за розрахунково касове обслуговування у розмірі 0,22% від суми наданого кредиту щомісяця з дати підписання договору складає 6580,86євро. Представник відповідача за дорученням Логвіновська А.А. в останнє судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала до суду письмовий відзив проти позову, зазначивши, що кредитний договір був укладений між банком та [PERSON] 19.08.2005року, тому саме з цієї дати йому було відомо про порушення його прав та з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності. Позивач звернувся до суду в 2017року тобто із пропуском строку позовної давності. Положення договору щодо комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,22% відповідає приписам ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якими банку надано право вчиняти будь-які правочини, необхідні для надання ним банківських та інших фінансових послуг та здійснення іншої діяльності. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Можливість встановлення комісії передбачена в додатку до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10 травня 2005року. Згідно до частини першої ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавствам. звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підписавши договір без будь-яких застережень позичальник підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору. Позивач тривалий час користувався кредитними коштами, сплачуючи платежі, отже виконував його умови, що також свідчить про його згоду з умовами договору. Отже, положення договору щодо сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту не суперечить ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою визначено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договору, однак сторони такі умови погодили при його укладенні. Враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи та подані ними заяви, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши матерали справи та надані сторонами докази, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно до ч.1 ст.1 ЦК України \~цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст.3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства(п.3 ч.1 ст.3 ЦК України). Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст.3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до статт 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) продавець(виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Нечесна підприємницька практика включає будь яку діяльність(дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що 19.09.2005 року між Відкрити акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № НЕН0GF00001544. Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору, банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк до 19.08.2025 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 22\~827,00євро, на наступні цілі: придбання житла 17\~700,00 євро; на сплату страхових платежів у випадках та порядку передбачених договором 5\~127,00євро, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0.22% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплети, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.1.1 даного договору. В забезпечення умов кредитного договору в іпотеку банку передано квартиру [ADDRESS] . Погашення за кредитним договором здійснюється в період з 19 по 26 число кожного місяця щомісячним платежем в сумі 235,89євро, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії, а також інших витрат банку відповідно до п.п. 2.2.9, 3.4. З моменту укладення кредитного договору [PERSON] сплатив на користь банку 6580,86євро комісії за розрахунково-касове обслуговування даного кредиту, зазначена сума відповідачем не спростована та визнається. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. За положеннями\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 1, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»( у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) \~\~до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з\~абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) \~споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону.\~Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»( у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно правовими актами Національного банку України та угодами(договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року №15-рп/2011, підтверджено, що положення пунктів 22,23, статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником(споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення так і виконання такого договору. Відповідно пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Пунктом 1.1. кредитного договору передбачено сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,22% від суми виданого кредиту щомісяця. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною(сторонами) вимог, які встановленні частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником, оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребами лише самого банку, то такі дії не є послугою, що об`єктивно надаються клієнту позичальнику. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Саме, такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.02.2019року у справі №666/4957/15ц , який суд у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що умови пункту 1.1. кредитного договору №HEH0GF00001544, є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, в розмірі 6580,86євро, Відповідно до частини першої та п`ятої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержана на виконання цього правочину. За таких обставин, суд вважає за необхідне застосувати правові наслідки недійсності п.1.1 спірного кредитного договору, на виконання умов якого відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме, за обслуговування кредиту банком, в розмірі 6580,86євро, які підлягають зарахуванню в рахунок погашення кредиту. При цьому, суд не приймає до уваги доводи представник відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно до частини першою, п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У пункті 28 постанови №\~9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини 1 ст.261 ЦК України від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В пункті 12 постанови № 5 від 12.04.1996року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»( зі змінами від 25.05.1998року) визначено, що у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар(роботу, послугу) чи недобросовісної реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів(робіт. послуг). Матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем, що про порушення своїх прав позивач дізнався у 2017року після отримання консультації адвоката та отримання ним письмового висновку, в якому було роз`яснено про порушення його прав та способу їх захисту, а з позовом до суду позивач звернувся 10.03.2017року тобто в межах визначених законом строків. Задовольняючи позов суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі\~Закону України «Про захист прав споживачів», а тому на відповідно до частини шостої ст. 141 ЦПК України\~ з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1536,80 грн., із якого: 768,40 грн. судовий збір за вимогою про визнання пункту договору недійсним і 768,40 грн. - за вимогою про повернення надмірно сплачених коштів. На підставі викладеного, \~ст.42 Конституції України, ст.ст.1,3,\~203,215,217,509,1054\~ЦК України,\~ Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України\~«Про\~банки і\~банківську діяльність»,

Outcome: approved