Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до договору дарування, посвідченого 17.04.2002 року, позивач є власником квартири №13, що в м. Жмеринка Вінницької області, вул. Будівельників, №5. 19.11.2003 року з дозволу позивача, як власника квартири, зареєструвалась його дружина [PERSON] Спочатку сімейне життя складалось добре, але згодом шлюбні відносини між ними поступово погіршились. Шлюб було розірвано. Відповідачка забрала свої речі та поїхала від відповідача, з того часу в квартирі за місце реєстрації не проживає, де проживає на даний час йому не відомо. Позивач має намір продати свою квартиру, однак реєстрація у його квартирі відповідачки унеможливлює провести її відчуження. Договір про користування даною квартирою відповідачка з позивачем не укладала. Реєстрація відповідачки в належній на праві власності квартирі перешкоджає в нормальному та повноправному володінні, користуванні та розпорядженні власністю, тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] в наданій до суду заяві просив розгляд даної справи провести у його відсутність. Позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. У звязку з неявкою відповідачки в судове засідання просив винести заочне рішення. [PERSON], яка належним чином повідомлялася та про час та місце розгляду справи, в судове засідання двічі не зявилася. Заперечень до суду не надала. Заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Відповідно до вимог ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає, що позов належить задовольнити повністю враховуючи таке. Поняття права власності визначено ст.316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України. В статті 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 17.04.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Жмеринської міської державної нотаріальної контори [PERSON], позивач [PERSON] є власником квартири №13, що в м. Жмеринка Вінницької області, вул. Будівельників, №5. (а.с.7). Відповідно до копії домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд.№5 по вул. Будівельників, кв.№13 в м. Жмеринці у даній квартирі зареєстрована з 10.11.2003 року відповідачка [PERSON], [INFO] (а.с.9-10). Згідно копії заочного рішення Жмеринського міськрайонного суду від 28.05.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8). Відповідно до акту КП «Жмеринкакомунсервіс» від 19.09.2017 року встановлено, що [PERSON], [INFO], за адресою: м. Жмеринка, вул. Будівельників, №5, кв.№13 , але по даній адресі не проживає більше пяти років (а.с.8). За відомостями адресно довідкового сектору УДМС України у Вінницькій області та виконавчого комітету Жмеринської міської ради відповідачка [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.17,23). Відповідно до ст.7 ч.1 п.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1 ст.109 Житлового Кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд прийшов до висновку про відсутність законних підстав на проживання та користування відповідачки у квартирі [ADDRESS]. Враховуючи наведене,

Outcome: approved