Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що 16 січня 2017 року його було звільнено з посади охоронця СТОВ «Лукянівське» на підставі, п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Ні в день звільнення не пізніше з позивачем не було проведено розрахунку, як то передбачено ст.116 КЗпП України. Розрахунок було проведено лише після звернення позивача до суду. Просить суд стягнути з відповідача компенсацію заборгованості середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати в розмірі 11 654 (одинадцять тисяч шістсот пятдесят чотири) грн. 50 коп. та моральну шкоду в сумі 10000 грн., а також судовий збір. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов підтримав в повному обсязі, та пояснив суду, що в день звільнення він звертався до керівництва позивача з вимогою про проведення розрахунку та видачи трудової книжки, проте йому в цьому було відмовлено. В подальшому позивач неодноразово звертався до керівництва відповідача проте заробітну плату йому так і не виплатили. 03.02.2017 року позивач отримував у відповідача заробітну плату за грудень 2016 року, в той день відповідач видав йому трудову книжку, проте заборгованість йому знов не виплатили. 13.03.2017 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про виплату заборгованості, в якій попередив відповідача про наміри звернутись до суду з вимогою про стягнення заборгованості, компенсацію заборгованості середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати та моральну шкоду. Проте відповіді на даний лист позивач не отримав, та лише після звернення до суду 23.03.2017 року, 05.04.2017 року відповідач направив позивачу лист в якому пропонували отримати розрахункові кошти, або надати рахунок на який можна перерахувати дані кошти. Так як даний лист був отриманий в суботу 8 квітня 2017 року( що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого листа), то 11.04.2017 року позивач надав відповідачу номер картки на який було можливо перерахувати кошти та компенсацію заборгованості середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати. Відповідач виплатив позивачу лише розрахункові кошти проігнорувавши інші вимоги позивача, тому позивач відмовився від позовних вимог в даній частині. Просить позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача СТОВ «Лукянівське» [PERSON]І в судовому засіданні заявлений позов не визнав в повному обсязі та пояснив суду, що дійсно 16 січня 2017 року позивача було звільнено з посади охоронця СТОВ «Лукянівське», проте в день розрахунку позивач не зявився за отриманням розрахункових коштів та трудової книжки. В подальшому позивач відмовлявся отримувати розрахунковв коштіи без компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати. В квітні місяці після того як позивач надав номер рахунку коши були йому виплачені в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом № 10-к 16 січня 2017 року по СТзОВ „Лукянівське, на підставі заяви від 29.12.2016 року, [PERSON], було звільнено з посади охоронця відповідно до п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Позивач пояснив суду, що в день звільнення, так як працював в ніч з 15.01.2017 року по ранок 16.01.2017 року, та після роботи він звертався до керівництва відповідача, проте у видачі трудової книжки та розрахунку йому було відмовлено. Суд критично ставиться до заперечень представника відповідача, про те, що позивач не звертався до відповідача в день звільнення, так як пояснення позивача частково підтверджуються табелем обліку робочого часу за січень 2017 року (наданий представником відповідача) з якого вбачається що дійсно позивач працював 15.01.2017 року. Графіку роботи позивача, представник відповідача суду не надав, тому на думку суду не спростував пояснень позивача в даній частині. Також позивач пояснив суду, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про виплату коштів, зокрема 03.02.2017 року позивач отримував у відповідача заробітну плату за грудень 2016 року, в той день відповідач видав йому трудову книжку, проте заборгованість йому знов не виплатили. Представник відповідача заперечив та пояснив, що позивач відмовлявся отримувати розрахункові кошти без компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати. Дані твердження представника спростовуються тим, що представник відповідача не надав суду жодного доказу такої відмови. Разом з тим, суд звертає увагу, що в листі на який посилаються сторони, направленому позивачем відповідачу 13.03.2017 року, тобто через десять днів після отримання 03.02.2017 року трудової книжки, позивач не вимагає від відповідача сплати компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати, а лише попереджає, що в разі невиконання виплати він вимушений буде звертатись до суду з такими вимогами. Крім того в подальшому позивач надав відповідачу рахунок для сплати розрахункових коштів на першу вимогу відповідача. Дані обставини на думку суду свідчать, що позивач жодним чином не ухилявся від отримання розрахункових коштів, та несвоєчасна виплата даних коштів відбулась саме з вини відповідача. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, вимога про стягнення з відповідача компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати підлягає до задоволення. Виплата заборгованості із заробітної плати у розмірі 6 142,11 грн. була здійснена відповідачем 21 квітня 2017 року, таким чином відповідач, СТОВ «Лукянівське» затримало виплату належної позивачу заробітної плати на 65 робочих днів. Відповідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100 середньоденна заробітна плата позивача складає: 179,30 грн. (3586 грн. х 3 / 60). Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 11 654,50 грн. (179,30 грн. х 65 робочих днів). Щодо вимоги позивача про стягнення заподіяної моральної шкоди, суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Суд критично ставиться до заперечень представника відповідача, про те, що дана норма стосується лише працівників та власника або уповноважений ним орган, а оскільки позивач на даний час звільнений, то дана норма не стосується правовідносин позивача та відповідача. Суд зазначає, що в даному випадку маються порушення саме трудових прав позивача, та дані правовідносини регулюються саме даною нормою закону. Мотивуючи заподіяння моральної шкоди позивач зазначає, що 8 лютого 2017 року, тобто в той час коли відповідач незаконно утримував виплату коштів позивача, у нього народилась дитина, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії І-ОК №347357 від 17.02.2017 р.. В звязку з цим, у позивача зявились нові витрати але, він як голова сімї не мав змоги самостійно забезпечити дружину та дитину необхідними ліками, засобами першої необхідності тощо під час їхнього перебування у пологовому будинку. Позивач був змушений систематично звертатись до керівництва СТОВ «Лукянівське» та просити розрахунку, проте до звернення позивача за захистом своїх прав до суду, його права зухвало ігнорувались. Таким чином суд вважає , що відповідач, своїми діями заподіяв позивачу моральних страждань, дії відповідача змусили позивача витрачати додаткові зусилля для поновлення своїх прав, забезпечення родини. Разом з тим виходячи з принципів розумності, зваженості та справедливості суд вважає, що дана вимога підлягає до часткового задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved