Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що він знаходився у трудових відносинах з відповідачем. 07.12.2013р. та повторно 09.12.2013р. він направив відповідачу рекомендованим листом свою заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням законодавства про працю, а саме порушенням строків виплати заробітної плати, передбачених ст. 115 КЗпП. Вказані заяви були відповідачем отримані, що підтверджується поштовим повідомленням. 13.12.2013р. він був звільнений відповідачем за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вважає, що вказана відповідачем причина його звільнення не відповідає дійсній причині звільнення, яка була вказаним ним у заяві про звільнення. Враховуючи, що на підприємстві дійсно малось порушення строків виплати заробітної плати, на що він вказував як в заяві про звільнення, так і в позовній заяві до суду, вважає, що він мав право на розірвання трудового договору з власної ініціативи на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, а його звільнення з інших підстав є порушенням законодавства та його прав. За таких обставин просить змінити формулювання причини його звільнення. Також вказує на те, що у випадку звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП він відповідно до ст.44 КЗпП має право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше 3х середніх заробітних плат, а саме 6945,84грн., яку просить стягнути з відповідача. Також просить стягнути з відповідача спричинену йому неправомірними діями моральну шкоду в сумі 5000,00грн., оскільки внаслідок порушення його права розірвати трудовий договір з причин, на які він вказав, він зазнав душевні страждання. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали повністю, просять їх задовольнити. Представник позивача додатково пояснив, що за весь період роботи позивача на підприємстві відповідача малось порушення строків виплати заробітної плати, тому позивач виявив бажання звільнитися. В своїх заявах на адресу відповідача він чітко вказав про те, що просить його звільнити за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю (порушення строків виплати заробітної плати). Відсутність в даному випадку в заяві про звільнення посилання безпосередньо на ч. 3 ст. 38 КЗпП не є суттєвим. Крім того додав, що моральна шкода полягає в душевних стражданнях, які зазнав позивач у зв'язку з порушенням його прав, а саме звільненням не з тієї підстави, яка була вказана в його заяві та передбачена нормами трудового законодавства, і невиплатою передбаченого законом вихідної допомоги. Він хвилювався з цього приводу, нервував, вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права, чим порушився звичний спосіб його життя і він вимушений був докладати додаткових зусиль для його організації. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що позивач дійсно працював на підприємстві відповідача і дійсно з травня 2012р. по листопад 2013р. на підприємстві малась заборгованість по заробітній платі, заробітна плата виплачувалась з порушенням встановлених трудовим законодавством строків. Але на момент звільнення позивача уся заборгованість по заробітній платі була погашена, залишилась непогашеною тільки допомога по тимчасовій непрацездатності, кошти на які перераховуються підприємству Фондом соціального страхування. Ця допомога була виплачена позивачу наприкінці грудня 2013р. та в січні 2014р. і вини в цьому підприємства немає. Підтвердила, що відповідач отримав заяви позивача про звільнення за власним бажанням, де також вказувало на порушення строків виплати заробітної плати, але вказівки на звільнення саме за ч.3 ст.38 КЗпП в заявах не містилось. Адміністрацією було проведено перевірку доводів позивача про порушення строків виплати заробітної плати і підстав для звільнення його за ч.3 ст. 38 КЗпП і було з'ясовано, що таких підстав немає, оскільки заборгованість по заробітній платі була погашена, а допомога по тимчасовій непрацездатності не виплачена у зв'язку з відсутністю коштів, перерахованих підприємству Фондом соцстраху. Така перевірка проводилась в усній формі, ніякі акти, довідки не складались, ніякі листи, повідомлення на адресу позивача з приводу відсутності підстав для його звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП не направлялись. Тому позивач був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням 13.12.2013р. В цей же день він отримав трудову книжку і з ним було проведено повний розрахунок. Відносно вимог про стягнення моральної шкоди вважає їх безпідставними, оскільки позивач жодним чином не довів, які саме моральні страждання мали місце, чим вони спричинені, чи є вина відповідача в цьому, не надав доказів на підтвердження цих обставин, ніяким чином не обґрунтував розмір моральної шкоди. Вважає, що підстав для задоволення позову немає. Просить в його задоволенні відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. Суд встановив, що позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем - ТОВ «ЗЕМЗ» з 22.05.2012р., працюючи слюсарем-ремонтником 3 розряду цеху №10. 13.12.2013р. наказом № 198к від 13.12.2013р. позивач був звільнений з підприємства відповідача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Така причина звільнення вказана як в самому наказі про звільнення, так і у відповідному запису в трудовій книжці відповідача. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача, копією наказу про його звільнення та фактично не оспорюються сторонами. Також судом встановлено, що 07.12.2013р. та повторно 09.12.2013р. позивач направив на адресу відповідача заяву про звільнення з 13.12.2013р. за власним бажанням у зв'язку з порушенням законодавства про працю (порушення строків виплати заробітної плати). Вказані заяви отримані уповноваженою особою відповідача Петровою відповідно 10.12.2013р. та 12.12.2013р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та фактично не оспорюється представником відповідача. В зазначених заявах позивач вказував на те, що заробітна плата не виплачувалась йому у встановлені строки, а саме два рази на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, що є порушенням вимог трудового законодавства. На підтвердження порушення строків виплати заробітної плати позивач надав суду виписку з карткового рахунку № [NUMBER], відкритого у відділенні №1 ПАТ «ПУМБ» в м.Харцизьку, МФО 334851, на ім'я [PERSON], згідно якої вбачається, що у період з 04.05.2012р. по 02.03.2014р. на вказаний рахунок надходили грошові кошти у вигляді заробітної плати з ТОВ «ЗЕМЗ». Згідно з наданими суду розрахунковими відомостями на ім'я [PERSON] за період з травня 2012р. по грудень 2013р. вбачається, що йому щомісячно нараховувалась заробітна плата та що на кінець кожного місяця як звітного періоду - є заборгованість з заробітної плати в певному розмірі. В тому числі станом на початок листопада 2013р. борг по зарплаті складав 965,85грн., на кінець листопада 2013р. - 2 022,59грн., на початок грудня 2013р. - 2 022,59грн., на кінець грудня 2013р. - 491,86грн. Згідно довідок про строки виплати заробітної плати позивачу від 21.01.2014р. та від 26.02.2014р., які надані відповідачем, також вбачається, що заробітна плата за певний відпрацьований місяць, починаючи з травня 2012р. по грудень 2013р., виплачувалась з порушенням передбачених ст.115 КЗпП строків. Зокрема, вбачається, що в листопаді 2013р. взагалі ніякі виплати з заробітної плати не проводились, заробітна плата за жовтень 2013р. виплачена тільки в грудні 2013р., на момент подачі позивачем заяви про звільнення не була виплачена частково заробітна плата за жовтень 2013р. та повністю заробітна плата за листопад 2013р. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 24 Закону «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Такий самий порядок виплати заробітної плати закладений в ст.115 КЗпП України. Крім того, аналогічний порядок визначений в п.4.13 колективного договору ТОВ «Зуївський енергомеханічний завод», укладеного на 2012р. та продовженого на 2013р. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Ч.3 ст. 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Аналізуючи норми ст. 38 КЗпП суд приходить до висновку, що вона передбачає дві підстави розірвання трудового договору: за власним бажанням (ч.1) і за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом трудового законодавства, умов колективного договору (ч.3). Ці підстави мають різні умови та наслідки розірвання трудового договору. Строк розірвання договору і його правові наслідки залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення -порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України), не підтверджуються або не визнаються ним, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України. При цьому, для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має лише сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника, чи будь-які інші причини. Роботодавець зобов'язаний звільнити працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору. Згідно ч.3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Оцінивши обставини справи, надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що з боку відповідача мало місце порушення строків виплати заробітної плати, передбачених ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ст. 115 КЗпП України, п.4.13 колективного договору, тобто є підтвердженим факт невиконання (порушення) власником або уповноваженим органом законодавства про працю, умов колективного та трудового договору. Вказані обставини підтверджуються розрахунковими відомостями по заробітній платі на ім'я позивача, довідками про строки виплати позивачу заробітної плати та фактично не оспорювались представником відповідача. За вказаних обставин вимоги позивача про його звільнення за власним бажанням саме у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору є обґрунтованими і його звільнення слід було провести на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, а не на підставі ст. 38 КЗпП. Зазначена відповідачем в наказі про звільнення та в трудовій книжці позивача причина його звільнення - за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП є невірною, не відповідає чинному трудовому законодавству і фактичним обставинам, з якими позивач пов'язував своє звільнення. Тому на підставі ст. 235 КЗпП формулювання причини звільнення позивача підлягає зміні на «Звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, умов колективного та трудового договору на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України». Суд вважає, що в даному випадку відповідач у зв'язку з невизнанням чи не підтвердженням вказаних позивачем причин звільнення не мав права самостійно змінювати правову підставу звільнення позивача, оскільки цю підставу працівник визначає самостійно. Крім того, факт порушення трудового законодавства, а саме порушення строків виплати заробітної плати, на підприємстві дійсно мав місце. І саме цей факт має першочергове значення для визначення підстави для звільнення працівника за ч.3 ст. 38 КЗпП. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача відносно того, що на момент подачі позивачем заяви про звільнення уся заборгованість по заробітній платі була погашена, у зв'язку з чим були відсутні підстави для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП, оскільки ці доводи об'єктивно спростовуються довідками про строки виплати заробітної плати позивачу, з яких чітко вбачається, що на момент подачі позивачем першої заяви про звільнення - 07.12.2013р. - була не виплачена частково заробітна плата в сумі 241,46грн. за жовтень 2013р. (повинна бути виплачена не пізніше 07.11.2013р.), взагалі ніяких виплат по заробітній платі в листопаді 2013р. не проводилось, виплата заробітної плати за листопад 2013р. здійснена частинами 12.12.2013р. та 30.12.2013р., тобто вже після подання заяви про звільнення, в той час коли повинна бути виплачена до 07.12.2013р.. Станом на кінець листопада 2013р. борг підприємства перед відповідачем згідно з розрахунковою відомістю за листопад 2013р. склав 2 022,59грн., на кінець грудня 2013р. - 491,86грн.. Крім того, суд вважає, що сам факт погашення заборгованості по заробітній платі на момент видання наказу про звільнення позивача, на що посилається представник позивача, не має суттєвого значення, оскільки порушення строків виплати заробітної плати мало місце у весь період роботи позивача на підприємстві і в т.ч. на момент подання ним заяви про звільнення. Доводи представника відповідача про те, що на момент звільнення залишилась невиплаченою тільки допомога по тимчасовій непрацездатності у зв'язку з несвоєчасним перерахуванням підприємству коштів з Фонду соціального страхування, суд також вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки, як вказувалось вище, істотне значення має в даному випадку підтвердження самого факту порушення строків виплати заробітної плати, а не причини, що потягли це порушення. В судовому засіданні представник відповідача не заперечувала, що допомога по безробіттю виплачується працівнику саме підприємством, тому порушення строків її виплати мало місце саме з боку підприємства і саме це має значення. Також суд не приймає до уваги доводи представника відповідача відносно того, що в заявах позивача про звільнення не було вказано на звільнення саме за ч.3 ст. 38 КЗпП України, тому і підстав звільняти його на підставі цієї норми права не було, оскільки судом проаналізований зміст поданих позивачем заяв про звільнення від 07.12.2013р. та 09.12.2013р. і встановлено, що в своїх заявах позивач вказував саме на порушення власником або уповноваженим органом строків виплати заробітної плати, тобто порушення норм трудового законодавства, і чітко визначив правову підставу для звільнення - за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником законодавства про працю (порушення строків виплати заробітної плати), що відповідає за змістом вимогам ч.3 ст. 38 КЗпП. Відсутність в його заявах безпосереднього посилання на ч.3 ст. 38 КЗпП не свідчить про відсутність підстав для звільнення за цією нормою. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного договору (ст. 38 Кодексу) - у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки звільнення позивача повинно бути здійснено на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного договору, суд вважає, що позивач має право на отримання вихідної у розмірі не менше 3-місячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України. Визначаючи розмір вихідної допомоги, суд враховує, що колективним договором на підприємстві відповідача не визначений інший розмір такої допомоги, тому вихідну допомогу слід стягнути в мінімальному розмірі, визначеному ст. 44 КЗпП України - 3-и середньомісячні заробітні плати, а також застосовує Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100. Так, згідно вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується шляхом ділення на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Згідно довідки ТОВ «ЗЕМЗ» від 26.02.2014р. заробітна плата позивача за останні два місяця роботи, що передували дню звільнення становить: жовтень 2013р. - 1251,00грн., листопад 2013р. - 1031,00 грн. Відпрацьовано в ці місяці відповідно 13 та 11 робочих дня. Середньоденна заробітна плата позивача буде становити: (1251,00грн + 1031,00грн.) : (13+11) = 95,08грн. Середньомісячне число робочих днів за останні два календарних місяці роботи згідно з графіком роботи підприємства відповідача становить: (23+21) : 2 = 22днів. Середньомісячна заробітна плата позивача становить: 95,08грн х 22днів = 2091,76грн. Відповідно розмір вихідної допомоги, що слід стягнути з відповідача на користь позивача, становить: 2091,76грн. х 3 = 6275,28грн. Ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником чи уповноваженим ним органом моральної шкоди робітнику, що здійснюється у випадку, якщо порушення законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих стосунків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оцінивши обставини справи, суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які виразилися в звільненні позивача з підстав, на які він не посилався, позбавлення права на вихідну допомогу, позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки порушення законних прав позивача призвело до душевних страждань, він хвилювався, нервував, був порушений звичний спосіб його життя і він змушений був докладати додаткових зусиль для його організації, зокрема звертатися до суду за захистом своїх прав, витрачати на цей свій час, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України є підставою для стягнення моральної шкоди. Доводи представника відповідача відносно відсутності доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, вини відповідача в цьому і обґрунтованості визначеного позивачем її розміру, суд вважає необґрунтованими. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд відповідно до ст. 23 ЦК України враховує характер правопорушення, глибину фізичних і моральних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, вимоги розумності та справедливості і те, що моральна шкода є умовним поняттям і її визначення не піддається математичним формулам. За вказаних обставин суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 200,00грн. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 5000.00грн. суд знаходить перебільшеним. Таким чином, позов [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за вимоги майнового характеру (стягнення вихідної допомоги) - 243,60грн. та за вимоги немайнового характеру (зміна формулювання причини звільнення та стягнення моральної школи) - 121,80грн.

Outcome: partial