Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому посилається на те, що 12.12.2014 року померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина. В масу спадкового майна входить житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Радянська, 59, в с. Савинці Рокитнянського району Київської області. За свого життя мати своє майно нікому не заповідала. Він являється спадкоємцем за законом першої черги та прийняв спадщину, подавши до Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області заяву про прийняття спадщини. Інших спадкоємців немає. На разі, державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно через відсутність правовстановлюючого документа, яким би посвідчувалося право власності спадкодавиці на це майно. Просить визнати за ним у порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на жилий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул. Радянська, 59, в с. Савинці Рокитнянського району Київської області. Сторони, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Натомість подали заяви, якими позивач позов підтримав, а відповідач позов визнав та просять суд розглянути справу у їх відсутності. За викладеного суд ухвалює розглянути справу у відсутності сторін спору, що узгоджується із положеннями ст. 169 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень ст.61 ЦПК України не підлягають. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються ст.ст.1216, 1218, 1222, 1258, 1261, 1268, 1269 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця, до інших осіб (спадкоємців). За вимогами статті 1261 вказаного Кодексу у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки і такими відповідно до отриманих у справі доказів після померлої 12.12.2014 року [PERSON] є її син? тобто позивач по справі. Відповідно до частини першої статтей 1268, 1269 вказаного Кодексу спадкоємець за заповітом чи за законом, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право прийняти спадщину, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Зважаючи, що спадкоємець [PERSON] подав таку заяву до нотаріальної контори, то він вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як вбачається із отриманих у справі доказів, правовстановлюючий документ на спадкове майно (житловий будинок з господарськими спорудами) на імя спадкодавця відсутній, отримання їх на імя позивача не передбачено діючим законодавством (ч.7 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), і що у свою чергу виключає можливість оформлення позивачем свого права на спадкове майно у нотаріальному порядку, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту. Оскільки підстави набуття права власності спадкодавцем на спадкове майно (житловий будинок з господарськими спорудами) у суду сумнівів не викликають, з огляду на положення ст. 1218 ЦК України (що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті) та ст..67 Закону України «Про нотаріат» (свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством), зважаючи, що нотаріус на переконання суду законно відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину (через відсутність правовстановлюючих документів), суд приходить до висновку, що вимоги позову обґрунтовані, визнання відповідачем позову судом приймається, так як не суперечить закону, не порушує права та свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved