Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який згодом уточнив і просить; - визнати договір дарування від 15.06.1994 року недійсним. - скасувати державну реєстрацію договору дарування від 15.06.1994 року - визнати укладеним договір міні земельної ділянки між ним та [PERSON]. - признати домобудівництво об'єктом не завершеного будівництва. - визнати за ним та [PERSON] право спільної сумісної за набувальною давністю на земельну ділянку, площею 0,15 га за адресою [ADDRESS]. - визнати за ним та [PERSON] право спільної сумісної власності на об'єкт незавершеного будівництва по ? частини за адресою [ADDRESS]. - вселити його за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивував тим, що у квітні 1993 року він домовився з [PERSON] про здійснення правочину, а саме міни земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS] на будівельні матеріали, які належали позивачу, а саме 25 тонн щебеню та 25 тонн піску. 23.04.1993 року після того, як позивач передав будівельні матеріали [PERSON] для засвідчення факту укладання договору міни, між ним та [PERSON] була укладена та підписана розписка. Позивач стверджує, що поза його волевиявленням, 15.06.1994 року за договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Фещенко А.І., [PERSON], подарувала, а [PERSON] прийняла у дар незакінчений будівництвом житловий будинок з процентом готовності 36 % що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач стверджує, що сторони по зазначеному договору дарування, фактично мали на меті укласти договір міні, який мав укладатись між [PERSON] та [PERSON] - позивачем по справі. Посилаючись на зазначені обставини, позивач вважає, що він та його колишня дружина отримали право на земельну ділянку, за набувальною давністю оскільки вони добросовісно та відкрито і безперервно користується земельною ділянкою з 1994 року та на якій він збудував будинок з надвірними спорудами. Оскільки будівництво будинку родиною [PERSON] здійснювалось без офіційних дозволів то позивач просить визнати домобудівництво об'єктом незавершеного будівництва. Як слідство, позивач також просить визнати за ним та [PERSON] право власності по ? на об'єкт незавершеного будівництва. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області №496/4088/13-ц від 06.09.2013р. шлюб був розірваний між [PERSON] та [PERSON] (а.с.24-25). Також посилаючись на те що після сварки, колишня дружина перешкоджає йому користуватись житловими приміщеннями в спірному будинку, просить всилити його. На підставі вищезазначеного, позивач був змушений звернутись до суду з вищевказаним позовом. Позивач та його представник в судове засідання з'явились, на своїх позовних вимогах наполягали. Відповідачка та її представник до судового засідання з'явились, позовні вимоги позивача не визнали та просили у позові відмовити, та надали до суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача стосовно визнання договору . Відповідачка [PERSON] в судовому засідання яке було 24.11.2014 року пояснила що позовні вимоги позивача визнає повністю. Представник третьої особи Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області в судове засідання не з'явився але надав до суду заперечення. Третя особа державний нотаріус, та представник державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явились але надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 15 червня 1994 року [PERSON]- відподачкої по справі було отримано в дар незакінчений будівництвом житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстрований в реєстрі №1-1613 (а.с.9-10). Відповідач подала до суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача. Позивач не подавав до суду заяву про поновлення йому строку позовної давності. Але в своєї уточненої позовної заяві посилається, що строк позовної давності до визнання недійсним договору дарування від 15 червня 1994 року не сплинув, оскільки він дізнався про порушення його права лише при розгляді справи про розірвання шлюбу. Але при розгляді справи, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено переконливих доказів, що йому не було відомо про укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON], оскільки саме його посилання, на те, що він бажав укласти, договір міни між ним та [PERSON] вказує на те, що коли укладено фактично було договір дарування, він - [PERSON] мав задатись питанням, чому не укладається бажаний ним договір міни. Але позивач з незрозумілих причин залишив це питання, що суперечить його ствердженням при розгляді справи. Оскільки суд відмовляє в позові щодо визнання недійсним договору дарування, то також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації договору дарування від 15.06.1994 року. Не підлягають задоволенню і вимоги про визнання укладеним договір міні земельної ділянки між позивачем та [PERSON], оскільки земельна ділянка, яка мала бути предметом договору міни розташована під житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та відійшла до обдарованої особи за договором дарування від 15 червня 1994 року. і зазначений договір не визнано недійсним. Суд не приймає до уваги, визнання [PERSON] позовних вимог, оскільки це суперечить обставинам справи та порушує права інших осіб. Що стосується, признання домобудівництва об'єктом не завершеного будівництва, то відмовляючи в цієї частині, суд виходить з того, що оскільки будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] не прийнятий в експлуатацію та не зареєстрований належним чином відповідно до вимог закону, він є об'єктом незавершенного будівництва відповідно до положень закону і окреме визнання цього факту не потребується. При розгляді справи, суд дійшов висновку що до спірних правовідносин не можє бути застосовано положення ЦК України про набувальну давність оскількі обставини набуття права на земельну ділянку за зазначеною адресою, володіння нею, не відповідають вимогам ст. 344 ЦК України. Що стосується визнання за позивачем та [PERSON] право спільної сумісної власності на об'єкт незавершеного будівництва по ? частини за адресою [ADDRESS]. Згідно ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права властности на нього. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруд, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Право спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦКК України та урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування». Це майно не є об'єктом право власності, воно не може буди предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернення стягнення за виконавчими документами у тому числі продаж його з прилюдних торгів. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача про вселення є передчасними, оскільки позивачем не доведено, що будинок в який він просить його вселити, відповідає санітарним нормам, які пред'являються до житлових приміщень.

Outcome: dismissed