Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] в засобах масової інформації, через сайт [INFO] та соціальну мережу Фейсбук була поширена інформація про причетність його до підпалу належних родині [PERSON] об`єктів нерухомості, яку виклав відповідач. Також [PERSON] звинуватив його у пограбуванні міста Лебедина та інших правопорушеннях, до яких він немає ніякого відношення. Така інформація поширена в брутальній, принизливій для нього формі, вона є недостовірною, паплюжить його честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації як керівника Лебединського вищого професійного училища лісового господарства, який очолює великий колектив вихователів та учнів, а також як колишнього міського голови. Дії відповідача також паплюжать честь і гідність членів його родини, яким доводиться відповідати на неприємні запитання від мешканців міста стосовно підпалу майна [PERSON] . Дії відповідача завдають йому моральних страждань, привносять в його приватне життя додаткові труднощі і цим порушуються його законні права. Тому позивач просив визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, викладену [PERSON] [INFO] у соціальній мережі «Фейсбук» з доменним іменем [INFO] (Сторінка міського голови міста [PERSON] ), наступного змісту: « [INFO] ...,оце, шановна [PERSON] , не ті міфічні погрози, які є виключно у вашій хворобливій уяві, а це реальні дії, які вже повторюються не в перше. Це ми проходили в 2016 році, коли двічі підпалювали майно моєї родини, а сьогодні ваші любі друзі це знову зробили... Судячи з усього дуже я вже їм допік своєю діяльністю і вдалися до повторних конкретних дій. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ваша проблема в тому, що ви дуже і дуже погано мене знаєте. Ви можете оце усе підірвати, можете все спалити, знищити. Але я не зупинюся. Я працював і буду працювати на наше місто. Я не давав і не даватиму грабувати вам це місто. Мене ніщо не зупинить. Я працював і буду працювати на благо Лебединської громади. Єдине що ви можете зробити, це вбити мене, більш нічого... Але прийде час і лебединці і український народ, що стосується окремих осіб, які я переконаний на 200% до цього причетні, дадуть вам всім оцінку. Кожному Господь дає по його заслугах, тому і вам шановні теж воздається. І ваші декларації і ваше майно, яке не співпадає з вашими доходами, все свого часу буде оцінене і розслідувано. Але я не зупинюся. Я працював і буду працювати на благо Лебединської громади, на благо тих жителів міста, які хочуть бачити його без таких підлих істот, як ви. І нічого вам не допоможе», та на сайті: [INFO] наступного змісту: «Я переконаний на 200%, що цей підпал, як і попередній у 2016 році пов`язаний виключно з моєю роботою як міського голови. Постійно на апаратних нарадах внутрішніх [PERSON] , негативно висловлюється про моєю діяльність, як міського голови. Двічі організовував мітинги або був їх співорганізатором, де з надуманих приводів приводив випускників та персонал ВПУ під міську раду протестувати». Також [PERSON] просить зобов`язати [PERSON] публічно вибачитися перед ним за розповсюдження неправдивих відомостей у такий же спосіб, у який зазначені відомості були поширені. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з мотивів, які наведені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Представник відповідача в наданій заяві просив розгляд справи відкласти на іншу дату в зв`язку з його участю 09.10.2020 року о 14:15 год. у судовому засіданні по іншій справі у Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області. Ознайомившись з клопотанням представника відповідача, суд не може з ним погодиться, розцінює наведені представником доводи як зловживання стороною своїми процесуальними правами, що є неприпустимим та вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та його представника, оскільки дата та час судового засідання, призначеного на 10:00 год. 09.10.2020 року, попередньо узгоджувалася з усіма учасниками провадження, в тому числі з представником відповідача - адвокатом Пєтуховим А.Ю. в телефонному режимі та була доведена до його відома, що стверджується довідкою (а.с. 159). Тому суд не вбачає поважності причин неявки представника сторони у зв`язку з зайнятістю його в іншому судовому засідання. В той же час суд враховує, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи. Кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. З огляду на викладене, враховуючи неодноразові відкладення судових засідань у даній справі за клопотанням представника відповідача, приймаючи до уваги відсутність поважних причин неявки сторони, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності [PERSON] та його представника - адвоката Пєтухова А.Ю. По суті заявлених позовних вимог представник відповідача в ході судового розгляду надав суду відзив на позовну заяву (а.с. 44-47), в якому посилається на необґрунтованість заявлених позовних вимог з тих підстав, що в своїх коментарях [PERSON] поширив суб`єктивну думку, що визнає і сам [PERSON] , зазначаючи про це в своєму позові. Отже, такий коментар є оціночним судженням автора і не підлягає спростуванню. Також відповідач не погоджується з коментарем, який було подано в сюжеті телеканалу [INFO], оскільки він містить подачу двох різних думок, що не є продовженням одного висловлювання, які були змонтовані журналістами телеканалу. Разом з цим він не може відповідати за подачу не оригінальної та не повної інформації цим телеканалом та позбавлений можливості впливати на використання наданих ним коментарів. Тому у задоволенні позовних вимог сторона відповідача просила відмовити повністю. Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився. В письмових поясненнях щодо позову зазначив, що журналістом Філії не зроблено ніяких висновків чи власних коментарів щодо тих висновків, які позивач вважає недостовірними та такими, що порушують його честь та гідність. Із аналізу наявних матеріалів та вимог чинного законодавства вбачається, що ПАТ «НСТУ» подано інформацію в ефірі з дотриманням відповідних стандартів, представлено позицію всіх сторін і всі точки зору даного спору, надано змогу кожній стороні конфлікту повноцінно викласти свою позицію і аргументацію позиції, без жодних переваг обом сторонам. Тому представник ПАТ «НСТУ» просив справу розглянути у його відсутності за наявними в матеріалах справи документами. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні показала, що [INFO] їй декілька раз телефонували знайомі, які повідомляли про те, що начебто вона, [PERSON] та [PERSON] причетні до підпалу майна [PERSON] . Крім цього, мешканці м. Лебедина звертались до неї за роз`ясненнями чому так сталося, що вона, [PERSON] та [PERSON] виявилися причетними до підпалу. Їй було дуже прикро, що приходилося виправдовуватися перед сторонніми особами і вона вважає, що інформація про причетність їх до підпалу нанесла шкоду як [PERSON] , так і їй особисто. Спочатку кожен з них мав намір звернутися до суду з позовом до [PERSON] про спростування такої інформації, але потім вирішили, що з заявою буде звертатися лише [PERSON] . Не дивлячись на відсутність у публікації прізвищ [PERSON] , [PERSON] , її та [PERSON] , мешканці міста зрозуміли про кого говорив відповідач. Вона особисто робила зауваження [PERSON] щодо його етики поведінки у суспільстві, але він і в подальшому дозволяв собі нетактовні висловлювання. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні показав, що він працює у Лебединському ВПУ з 1985 року. Заяву [PERSON] щодо підпалу його майна він особисто прочитав в мережі Інтернет та зрозумів, що мова йде про звинувачення [PERSON] і його команди, а саме [PERSON] та [PERSON] , які працювали з позивачем у міській раді в той період часу, коли міським головою був [PERSON] . В училищі тривалий час обговорювалося зазначене повідомлення і було неприємно чути критику дітей з цього приводу, хоча усі розуміли, що ці особи, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вказаних дій вчинити не могли. Хоча в інформації [PERSON] відсутні конкретні прізвища, але всі добре розуміли, що мова йде саме про [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні показала, що з 2012 року працює методистом в Лебединському ВПУ. Вона також особисто подивилася запис [PERSON] і його висловлювання про підпал. Почувши висловлювання імен і по батькові осіб, які на його думку були причетні до підпалу, зрозуміла, що мова йде про [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Це питання в училищі обговорювалося тривалий час і всі розуміли, що мова йде про наклеп на вказаних осіб та не розуміли чому [PERSON] обвинувачує у підпалі саме їх. Вислухавши позивача, його представника, дослідивши докази у справі, суд вважає, що між сторонами склалися цивільні правовідносини, які пов`язані з особистими немайновими правами фізичної особи, позовні вимоги обґрунтовані частково і підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як зазначає у своєму позові [PERSON] , що не оспорюється й не спростовується стороною відповідача, [INFO] у соціальній мережі «Фейсбук» [PERSON] на своїй сторінці (сторінка міського голови міста Лебедина - [PERSON] ) виклав інформацію наступного змісту: « [INFO] ...,оце, шановна [PERSON] , не ті міфічні погрози, які є виключно у вашій хворобливій уяві, а це реальні дії, які вже повторюються не в перше. Це ми проходили в 2016 році, коли двічі підпалювали майно моєї родини, а сьогодні ваші любі друзі це знову зробили... Судячи з усього дуже я вже їм допік своєю діяльністю і вдалися до повторних конкретних дій. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ваша проблема в тому, що ви дуже і дуже погано мене знаєте. Ви можете оце усе підірвати, можете все спалити, знищити. Але я не зупинюся. Я працював і буду працювати на наше місто. Я не давав і не даватиму грабувати вам це місто. Мене ніщо не зупинить. Я працював і буду працювати на благо Лебединської громади. Єдине що ви можете зробити, це вбити мене, більш нічого... Але прийде час і лебединці і український народ, що стосується окремих осіб, які я переконаний на 200% до цього причетні, дадуть вам всім оцінку. Кожному Господь дає по його заслугах, тому і вам шановні теж воздається. І ваші декларації і ваше майно, яке не співпадає з вашими доходами, все свого часу буде оцінене і розслідувано. Але я не зупинюся. Я працював і буду працювати на благо Лебединської громади, на благо тих жителів міста, які хочуть бачити його без таких підлих істот, як ви. І нічого вам не допоможе». Крім цього, відеозаписом на оптичному носієві інформації (а.с. 118), відтвореним в судовому засіданні, стверджується, що [INFO] телеканалом [INFO] було подано сюжет, в якому [PERSON] надав свої коментарі щодо підпалу належних його родині приміщень аптеки та колишнього магазину. Коментарі [PERSON] в зазначеному сюжеті мають наступний зміст: «О 4 годині 13 хвилин ранку мені зателефонувала дружина. Я знаходився в м. Харків на навчанні. Їй зателефонувала охорона і повідомила про те, що горить приміщення магазину мого сина, який він купив у минулому році, він був закритий. І горить приміщення аптеки. Я переконаний на 200%, що цей підпал, як і попередній у 2016 році пов`язаний виключно з моєю роботою як міського голови. Постійно на апаратних нарадах внутрішніх [PERSON] , негативно висловлюється про моєю діяльність, як міського голови. Двічі організовував мітинги або був їх співорганізатором, де з надуманих приводів приводив випускників та персонал ВПУ під міську раду протестувати». Позивач вважає, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, вона паплюжить його честь, гідність та завдає шкоди його діловій репутації. Ухвалюючи рішення, суд частково погоджується з вказаними доводами [PERSON] та знаходить обґрунтованими його вимоги з огляду на таке. Як передбачено ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Статтею 68 Конституції України закріплено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до вимог ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У своїй постановівід 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі « Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року). Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна , Прагер і Обершлік ) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46). Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість. При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, необхідно визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)). Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 727/8388/17, висновки якої щодо застосування норм права відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Висловлення, поширені [PERSON] в мережі Фейсбук на його особистій сторінці щодо позивача та інших осіб про те, що вони причетні до вчинення підпалу майна, належного родині відповідача, а відповідно про злочин є такими, що можуть бути перевірені на предмет їх правдивості, оскільки дії, про які згадується в публікації, підпадають під ознаки кримінально-карного діяння, що виключає віднесення слів відповідача до оціночних суджень чи критичних зауважень про діяльність позивача. Посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливе лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного. Під час судового розгляду не встановлено наявність вироку суду щодо позивача про вчинення дій, що підпадають під ознаки злочину, про які зазначив [PERSON] в засобах масової інформації (в мережі Фейсбук), а також те, що на час поширення оспорюваної інформації стосовно [PERSON] складено та повідомлено про підозру у тому кримінальному правопорушенні, про яке відповідач виклав свій коментар на сайті. За таких обставин поширена [PERSON] в соціальній мережі Фейсбук інформація про причетність [PERSON] , а також інших осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до підпалу майна, яке належить родині відповідача, є фактичним твердженням та вказані висловлювання не є оціночним судженням. Ухвалюючи рішення, суд звертає увагу на те, що в інформації [PERSON] відсутні конкретні прізвища. Однак, показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні спростовані не були, доводиться, що мешканці міста Лебедина, так само як і студенти й працівники Лебединського вищого професійного училища лісового господарства, керівником якого є [PERSON] , колишній міський голова, зрозуміли, що відповідач веде мову саме про [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Факт того, що в оспорюваній інформації йде мова про зазначених осіб жодним чином не заперечувався відповідачем в ході судового розгляду. Тому у суду відсутні сумніви відносно того, що поширена [PERSON] інформації стосується саме [PERSON] та інших вищевказаних осіб. З огляду на викладене, суд вважає необхідним визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність [PERSON] , а також його ділову репутацію, як публічної особи, який є колишнім очільником міста Лебедина, а на даний час займає посаду керівника Лебединського вищого професійного училища лісового господарства, інформацію, викладену [PERSON] , [INFO] у соціальній мережі «Фейсбук» з доменним іменем [INFO] (Сторінка міського голови міста [PERSON] ) наступного змісту: « [INFO] ..., оце, шановна [PERSON] , не ті міфічні погрози, які є виключно у вашій хворобливій уяві, а це реальні дії, які вже повторюються не в перше. Це ми проходили в 2016 році, коли двічі підпалювали майно моєї родини, а сьогодні ваші любі друзі це знову зробили... Судячи з усього дуже я вже їм допік своєю діяльністю і вдалися до повторних конкретних дій. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ваша проблема в тому, що ви дуже і дуже погано мене знаєте. Ви можете оце усе підірвати, можете все спалити, знищити. Але я не зупинюся. Я працював і буду працювати на наше місто. Я не давав і не даватиму грабувати вам це місто. Мене ніщо не зупинить. Я працював і буду працювати на благо Лебединської громади. Єдине що ви можете зробити, це вбити мене, більш нічого... Але прийде час і лебединці і український народ, що стосується окремих осіб, які я переконаний на 200% до цього причетні, дадуть вам всім оцінку. Кожному Господь дає по його заслугах, тому і вам шановні теж воздається. І ваші декларації і ваше майно, яке не співпадає з вашими доходами, все свого часу буде оцінене і розслідувано. Але я не зупинюся. Я працював і буду працювати на благо Лебединської громади, на благо тих жителів міста, які хочуть бачити його без таких підлих істот, як ви. І нічого вам не допоможе». Визнавши зазначену інформацію недостовірною, суд також вважає необхідним покласти на відповідача обов`язок спростувати її у той же спосіб, у який вона була поширена, виходячи з положень ч.ч. 1, 4, 6, 7 ст. 277 ЦК України, якими визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Тому недостовірна інформація [PERSON] підлягає спростуванню шляхом публікації в соціальній мережі Фейсбук на сторінці міського голови міста [PERSON] вибачень перед [PERSON] за розповсюдження неправдивих відомостей, що паплюжать його честь, гідність та ділову репутацію. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вважає, що коментар [PERSON] , поданий в сюжеті телеканалу [INFO] [INFO], не можна розцінювати як недостовірна чи негативна інформація по відношенню до позивача, оскільки в ній не стверджується про порушення [PERSON] норм чинного законодавства, вчинення ним інших дій, які порушують принципи моралі, загальновизнані правила співжиття, вказують на його неетичну поведінку в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо і такі коментарі на думку суду не привели до порушення права позивача на повагу до його гідності, честі чи ділової репутації. Даний сюжет фактично містить дві окремі думки про наступне. «О 4 годині 13 хвилин ранку мені зателефонувала дружина. Я знаходився в м. Харків на навчанні. Їй зателефонувала охорона і повідомила про те, що горить приміщення магазину мого сина, який він купив у минулому році, він був закритий. І горить приміщення аптеки. Я переконаний на 200%, що цей підпал, як і попередній у 2016 році пов`язаний виключно з моєю роботою як міського голови». «Постійно на апаратних нарадах внутрішніх [PERSON] , негативно висловлюється про моєю діяльність, як міського голови. Двічі організовував мітинги або був їх співорганізатором, де з надуманих приводів приводив випускників та персонал ВПУ під міську раду протестувати». Так, в першій частині своїх коментарів відповідач веде мову про підпали приміщення магазину його сина і приміщення аптеки та пов`язує їх зі своєю роботою як міського голови. Інформації щодо причетності позивача до даного підпалу [PERSON] не надає. В другій частині коментарів відповідач викладає свою позицію щодо діяльності [PERSON] по відношенню до нього, як міського голови, і в такий спосіб [PERSON] реалізував своє право на думку. Дані виловлювання слід розцінювати як оціночні судження автора, які не підлягають спростуванню та їх достовірність не піддається доведенню. За таких обставин, виходячи з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, на які він посилалася як на підставу своїх позовних вимог в цій частині, а тому суд вважає, що у задоволенні його вимог про спростування коментарів [PERSON] , поданих [INFO] в сюжеті телеканалу [INFO], слід відмовити. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог [PERSON] про захист його честі, гідності та ділової репутації.

Outcome: partial