Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 26 грудня 2013 року відповідач під розписку позичив у нього 20 000 грн., що еквівалентно 2 500 доларів США на день складання розписки. Після підписання розписки відповідач отримав від нього гроші у сумі 20 000 грн. з кінцевою датою повернення боргу 30 березня 2014 року. Вказував, що він неодноразово пред»являв відповідачу усну вимогу згідно розписки та положенням діючого цивільного законодавства щодо повернення заборгованості. Проте той ухиляється від повернення суми боргу. Посилаючись на вимоги ст.ст. 1049, 525, 526, 533, 625, 1050 ЦК України, вказував, що станом на 22 жовтня 2015 року 2 500 доларів США у еквіваленті до гривні становить 56 500 грн., таким чином сума основного боргу відповідача перед ним на момент подання позовної заяви становить 56 500 грн. Вказував, що строк прострочення повернення боргу становить 571 день, а тому згідно із розрахунком відповідач зобов»язаний йому сплатити 3% річних від простроченої суми, що становить 2651 грн., а також повинен сплатити інфляційні за весь час прострочення - 40 311,56 грн., а всього загальну суму боргу в розмірі 99 462 грн., які і просив стягнути з відповідача на свою користь. В судове засідання сторони не з»явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з»явився, хоча судом приймалися міри для його належного повідомлення про час та місце розгляду справи, що стверджено рекомендованим повідомленням про неможливість вручення поштового відправлення, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу без його участі відповідно до вимог ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши заяву представника позивача, письмові докази по справі, вважає, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення. Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підставі вимог ст.ст 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник обов»язується повернути позикодавцю ту ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики - це односторонній договір, оскільки обов»язки виникають лише у однієї сторони - позичальника, а права - лише у позикодавця. На позичальника покладається обов»язок повернути позикодавцю грошові кошти у такий самій сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такої самої якості та такого самого роду, що були передані йому позикодавцем, та сплатити винагороду (проценти), якщо договір не є безпроцентним, а позикодавцеві належить право вимагати від позичальника повернення позики та сплати винагороди, якщо договір не є безпроцентним. Судом встановлено, що договір позики був укладений між позивачем та відповідачем, ствердженням чого є розписка відповідача про отримання ним в борг від позивача 2 500 доларів США , які зобов»язувався повернути до 30 березня 2014 року. Слід вважати, що договір позики належить до реальних договорів і, отже, вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, а обов»язки з договору позики виникають тільки для однієї сторони - позивальника, бо отримавши у власність передані йому позикодавцем гроші або речі, позичальник стає забов»язаним повернути позикодавцю таку ж суму грошей, або рівну кількість грошей такого ж роду і якості.

Outcome: approved