Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом до [PERSON], яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення. Посилався на те, що 05.08.2016 року банк у порядку досудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 54,00 кв.м., в тому числі житловою площею 28,80 кв.м., яка знаходиться за адресою м.Чернівці вул. Руська, 253/83. Після отримання права власності банк намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] Вважає, що вказані особи підлягають виселенню із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Позивачем було направлено відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, проте вимоги претензії були проігноровані, нерухомість не була передана банку у вільне користування. Просив виселити [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які зареєстровані та проживають у квартирі №83, що по вул. Руській, 253 м. Чернівці зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення. Представником відповідача [PERSON] до суду було подано відзив на позовну заяву та заперечення, в яких він позов не визнав. Вказував на те, що у межах забезпечення кредитних зобовязань за договором №CVSNGL00000001 в іпотеку банку було передано квартиру №83, що по вул. Руській, 253 м. Чернівці. Квартиру було придбано за рахунок коштів від продажу квартири №2а, що по вул. Червоноармійській, 94 м.Чернівці, яка належала на праві власності подружжю [PERSON]. Окрім того, зазначив, що купівлю квартири було здійснено 19.12.2006 року, в той час як кошти за кредитом було отримано від банку лише 27.12.2006 року. Тому вважає, що [PERSON] та її неповнолітніх дітей не може бути виселено з квартири без надання іншого постійного житлового приміщення. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Суду пояснила, що банк у визначеному Законом порядку набув право власності на квартиру №83, що по вул. Руській, 253 м. Чернівці. Зазначену квартиру було придбано за рахунок кредитних коштів, а тому відповідачі підлягають виселенню без надання їм іншого житла. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у поданих до суду відзиві та запереченнях. Пояснили суду, що банк неправомірно набув право власності на квартиру, яка є єдиним житлом позивача та її двох неповнолітніх дітей. Просили відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти виселення дітей без надання їм іншого житла для проживання. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 19.12.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CVSNGL00000001 (а.с. 68-71 Том 1). Відповідно до умов договору банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 19.12.2006 року по 18.12.2026 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 48000 доларів США на придбання житла, а також у розмірі 4320 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. 23.01.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки квартири №CVSNGL00000001, згідно п.33.3 якого в забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру №83, що по вул. Руській, 253 м. Чернівці, загальною площею 54,00 кв.м., в тому числі житловою площею 28, 80 кв.м. (а.с.72-73 Том. 1). У подальшому, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора від 10.08.2016 року, прийнятого на підставі договору іпотеки, право власності на зазначене нерухоме майно набув ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.3 Том 1). 21.08.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» було надіслано претензію відповідачу, якою банк повідомив [PERSON] про те, що набув право власності квартиру та вимагав протягом 30 днів з моменту отримання претензії добровільно звільнити приміщення з усіма членами сімї з одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а.с.4 Том 1). Як видно з дослідженої у судовому засіданні довідки ПП «Житлосервіс» №597 від 09.04.2016 року, за адресою м.Чернівці вул. Руська, 253/83 зареєстровані та проживають троє осіб: [PERSON], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.6). Таким чином, правовідносини, що склалися між сторонами регулюються\~ Цивільним кодексом України, Законом України «Про іпотеку», Житловим кодексом. У відповідності ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Положеннями ст.589 Кодексу визначено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави . Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду , якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк, якщо інше не встановлено договором або Законом (стаття 590 Кодексу). Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» регламентовано, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення\~шляхом позасудового врегулювання на підставі договору\~всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Викладена вище норма є загальною та застосовується з урахуванням спеціального правила, викладеного у статті 109 ЖК УРСР. Так, за змістом ст. 109 ЖК виселення із займаного\~жилого приміщення\~допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок\~кредиту\~(позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене\~іпотекою відповідного жилого приміщення.\~Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З урахуванням зазначених положень Законодавства, а також аргументів сторін, у даному випадку суд повинен обовязково встановити чи було придбано квартиру №83, що по вул. Руській, 253 м. Чернівці, яка є предметом іпотеки, за рахунок одержаних на підставі кредитного договору № CVSNGL00000001 від 19.12.2006 року коштів. Доводи сторін із цього приводу є протилежними. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Як було встановлено судом, відповідач [PERSON] неодноразово укладала кредитні договори з ПАТ КБ «Приватбанк». Зокрема, 13.03.2006 року між сторонами було укладено кредитний договір №CVH0GL00000179, у відповідності до умов якого [PERSON] отримала у ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 30000 доларів США на придбання житла, а саме на квартиру №2А, що по вул. Червоноармійській, 94 м. Чернівці ( а.с. 211-213 Том 1). 13.10.2006 року вказаний кредит було погашено (а.с. 216 Том 1). Того ж дня відповідач продала квартиру №2А, що по вул. Червоноармійській, 94 м.Чернівці. Зазначена обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2006 року, яка наявна у матеріалах справи. 19.12.2006 року [PERSON], [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого купили в рівних частках квартиру №83, що знаходиться в м.Чернівці по вул. Руській, 253, яку в подальшому було передано в іпотеку банку в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №CVSNGL00000001 від 19.12.2006 року ( а.с. 217 Том 1). Представник відповідача заперечував факт придбання зазначеної квартири за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором №CVSNGL00000001 від 19.12.2006 року. Даючи оцінку зазначеному аргументу, суд враховує, що у відповідності до заяви на видачу готівки №001 [PERSON] отримала кошти за кредитним договором №CVSNGL00000001 від 19.12.2006 року у сумі 48000 доларів США лише 27.12.2006 року(а.с. 219 Том 1). Таким чином, враховуючи те, що договір купівлі-продажу квартири №83, що знаходиться в м. Чернівці по вул. Руській, 253 було укладено 19.12.2006 року, а кошти за договором кредиту №CVSNGL00000001 від 19.12.2006 року було отримано відповідачем лише 27.12.2006 року, а отже спірне нерухоме майно не могло бути придбане за рахунок кредитних коштів. Окрім того, суд враховує, що за два місця до купівлі квартири №83, що знаходиться в м. Чернівці по вул. Руській, 253 [PERSON] продала квартиру №2А, що по вул. Червоноармійській, 94 м.Чернівці, кошти від реалізації якої, як стверджує представник відповідача, було витрачено на купівлю спірного житла. Будь-яких доказів наявності у відповідача та її неповнолітніх дітей іншого житла суду надано не було. Натомість із дослідженої судом довідки ПП «Житлосервіс» №597 від 09.04.2016 року судом встановлено, що саме ця квартира є місцем проживання відповідача та її неповнолітніх дітей (а.с.6 Том). Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 07.05.2018 року визнано недоцільним виселення неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] із зазначеної квартири (а.с.191-194 Том 5). Підсумовуючи вищевикладене, суд зауважує, що під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, не зазначення позивачем іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові №303/1590/15ц від 06.03.2018 року. За таких обставин, на підставі встановлених обставини справи, що підтверджені належними та допустимими доказами у справі,

Outcome: dismissed