Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Постановами державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції від 06 лютого 2012 року та 14 червня 2012 року накладено арешт на зазначений житловий будинок. Згідно з інформацією попереднього власника цього майна [PERSON] арешти були накладені внаслідок невиконання умов кредитного договору, по якому він є поручителем. Позивач просить суд скасувати постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції від 06 лютого 2012 року та 14 червня 2012 року про накладення арешту на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати відповідача звільнити зазначене нерухоме майно з-під арешту. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на те, що позивач зареєструвала своє право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], 23 грудня 2011 року, а арешт на це майно державний виконавець наклав пізніше та по зобов'язаннях [PERSON] Копії постанов державного виконавця він надати не може, а також не знає в інтересах якого банку було накладені ці арешти. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що даний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що на підставі ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 грудня 2011 року позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Право власності позивача на зазначене нерухоме майно зареєстровано Овідіопольським РБТІ 23 грудня 2011 року. Проте будь-яких доказів дійсного накладення арешту на зазначене нерухоме майно позивачем суду не надано та підстави накладення цих арештів суд встановити не може. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішення даної цивільної справи та прийняття по ній відповідного обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказів. В разі наявності труднощів у сторін щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, вони можуть скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Проте навіть після роз'яснення судом представнику позивача положень ст.137 ЦПК України він з клопотаннями про витребування доказів до суду не звертався. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави позивачеві відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру. Обравши способом захисту права подання позову про звільнення майна з-під арешту сторона позивача в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана була довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Але виходячи з вищенаведеного суд вважає, що даний позов є необґрунтованим, тому у його задоволенні має бути відмовлено. Згідно з ч.3 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed