Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, свої вимоги мотивує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані він та відповідач, останній не сплачує комунальні послуги, участі в утримання квартири не приймає, що унеможливлює йому оформити субсидію. Відповідач проживає разом зі своєю сім`єю за іншою адресою. Просить суд: визнати відповідача таким, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] зазначив, що він проживає в одному будинку з позивачем. Відповідач протягом восьми років не проживає за адресою: [ADDRESS] . Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що є тещею відповідача. Вказала, що відповідач разом зі своєю сім`єю тривалий з 2010 р. проживали у неї, потім переїхали до матері відповідача за адресою: [ADDRESS] , де на даний час і проживають. Позивач [PERSON] створив такі умови, що спільне проживання відповідача [PERSON] стало неможливим, перешкоджав вільному проживанню у спірній квартирі. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] зазначила, що вона є колишньою дружиною позивача та матір`ю відповідача. Вказала, що відповідач [PERSON] разом з своєю сім`єю проживають з нею, хоча відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Суд, заслухавши думки сторін, свідків, дослідивши докази по справі, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.04.1992 р. Виконавчим комітетом Ради народних депутатів видано на ім`я [PERSON] ордер на житлове приміщення № 186, квартиру за адресою: [ADDRESS] на сім`ю з трьох чоловік: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що причини відсутності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , понад 6 місяців є поважними, оскільки відповідач вимушено мешкає за іншою адресою, у зв`язку зі складними відносинами з позивачем.

Outcome: dismissed