Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з матеріалів позовної заяві по справі № 128/2270/14-ц він дізнався про те, що рішенням 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області [PERSON] було виділено 0,12 га землі біля 1/2 частини житлового будинку, який перейшов йому у спадщину після смерті брата [PERSON], а також про рішення 22 сесії 06 скликання від 16.08.2013 року про надання [PERSON] дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі орієнтованою площею 0,12 га, що знаходиться в с. Вінницькі Хутори по вулиці Шевченко, 80, Вінницького району Вінницької області. Згідно правовстановлюючих документів на житловий будинок, що знаходиться в с. Вінницькі Хутори по вулиці Шевченко, 80, Вінницького району Вінницької області, позивачу по спадщині від померлого батька [PERSON] належить 1/2 частки вказаного будинку та після смерті брата [PERSON] 1/4 частки, а всього 3/4 частки, а [PERSON] належить по спадщині від померлого брата [PERSON] 1/4 частки будинку. Згідно даних [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області за житловим будинком, що знаходиться в с. Вінницькі Хутори по вулиці Шевченко, 80, Вінницького району Вінницької області, рахується 0,24 га землі. Користувачем вказаної земельної ділянки до дня смерті був батько [PERSON], після смерті якого позивачу [PERSON] рішенням 16 сесії 22 скликання [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області від 17.10.1997 року була виділена в користування земельна ділянка після успадкування ним 1/2 частини вказаного будинку. [PERSON] до [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області про виділення йому в користування земельної ділянки як співвласнику 1/2 частини будинку не звертався, оскільки на той час він користувався земельною ділянкою біля будинку по вулиці К. Маркса, 79 в цьому ж селі. [PERSON] відмовився від спадщини після померлого батька [PERSON], який до смерті був власником будинку та користувачем вказаної земельної ділянки. Рішення 17 сесії 22 скликання [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області від 30.01.1998 року позивач вважає незаконним тому, що [PERSON] земельна ділянка біля будинку по вулиці Шевченко, 80 органом місцевого самоврядування не виділялась в користування, оскільки на той час він користувався земельною ділянкою біля будинку по вулиці К. Маркса, 79 в цьому ж селі. Рішення 22 сесії 06 скликання від 16.08.2013 року [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області позивач вважає незаконним, оскільки частка земельної ділянки в розмірі 0,12 га, визначена у оскаржуваному рішенні невірно, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції не встановив на місцевості меж між землекористувачами. В зв'язку з викладеними обставинами позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, просив визнати незаконними та скасувати рішення 17 сесії 22 скликання [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області від 30.01.1998 року і рішення 22 сесії 06 скликання [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області від 16.08.2014 року. 11.02.2016 року представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] попередньо через канцелярію суду подала письмову заяву про застосування строків позовної давності по справі № 128/5101/14-ц. Заяву мотивує тим, що під час розгляду зазначеної справи позивачем було подано заяву про поновлення строку позовної давності для звернення до суду. Однак, з даною заявою співвідповідач категорично не згоден з огляду на таке. Так, у своєму позові позивач говорить про те, що із матеріалів справи № 128/2270/14-ц (за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання неправомірною відмови у підписанні погодження меж земельної ділянки і зобов'язання затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі провадження по справі зупинено ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 26.12.2014 року до вирішення цивільної справи № 128/5101/14-ц) йому стало відомо, що рішенням 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області [PERSON] було виділено 0,12 га землі біля 1/2 частини житлового будинку, який перейшов [PERSON] у спадщину після смерті брата [PERSON]. Однак, рішенням Вінницького райсуду від 22.02.1999 року встановлено, що [PERSON] пред'явив позов до [PERSON], [PERSON] сільської ради про поновлення порушеного права на землекористування, вказуючи на те, що рішенням 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року позивачеві було виділено земельну ділянку розміром 0,12 га по вул. Шевченка, 80, яка належала батькові позивача. До того ж слід зазначити, що у користуванні батька співвідповідача ([PERSON]) знаходилась лише земельна ділянка розміром 0,02 га, а земельна ділянка була виділена співвідповідачеві у користування лише в 1998 році, тобто вже після смерті і батька (1990 року), і брата [PERSON] (1997 року). Після смерті батька у 1990 році дім успадкували [PERSON] та [PERSON], а земельною ділянкою користувалися як спадкоємці, так і [PERSON]. Оскільки після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] успадкували порівну частину будинку, земельна ділянка при будинку № 80 не надавалася в користування спадкодавцем будинку ні [PERSON], ні [PERSON], до січня 1998 року не була приватизована, це був вільний присадибний фонд, з якого [PERSON] 30.01.1998 року правомірно було виділено 0,12 га, так як правових підстав рахувати земельну ділянку спадковим майном не було. Крім того, вказаним рішенням суду від 22.02.1999 року визнано незаконним рішення третьої сесії [PERSON] сільради від 08.07.1998 року про відміну рішення 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року про виділення [PERSON] 0,12 га землі біля 1/2 частини житлового будинку, який перейшов йому у спадщину після смерті брата [PERSON], виділення земельної ділянки площею 0,06 га, яка залишилася після смерті [PERSON] брату [PERSON]; також зобов'язано [PERSON] сільраду поновити право землекористування [PERSON] земельною ділянкою 0,12 га по вул. Шевченка, 80. Отже, з вищевказаного слідує, що позивач знав про наявність рішення 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області, законність якого підтверджена рішенням суду від 22.02.1999 року, що набуло законної сили 05.03.1999 року. З урахуванням зазначеного, оскільки в матеріалах справи містяться докази того, що позивач знав про наявність рішення 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області ще з 1999 року, не оспорював його, то вважає, що заява позивача про поновлення строку позовної давності є безпідставною та задоволенню не підлягає. Крім того, є підстави для застосування строку позовної давності, адже ст.257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. А статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). Отже, [PERSON] вважає, що до заяви позивача про визнання незаконним та скасування рішення про виділення земельної ділянки необхідно застосувати строк позовної давності. Відповідно не може бути і задоволена вимога позивача про скасування рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки, оскільки воно є похідним від рішення про виділення земельної ділянки. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити за обставин, викладених у позові. Позивач суду також пояснив, що з 1999 року йому відомо про рішення 17 сесії 22 скликання [PERSON] сільської ради, але після рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22.02.1999 року до суду не звертався, оскільки думав, що спір вирішиться сам собою, не звертався про скасування вказаного рішення сільської ради, оскільки не було такої потреби. Рішення 22 сесії 06 скликання [PERSON] сільської ради є похідним від рішення 17 сесії 22 скликання. Просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Також позивач під час розгляду справи по суті подав заяву про поновлення строку позовної давності, зазначивши поважність причин пропуску такого строку скрутне матеріальне становище та стан здоров`я, але не надавши доказів на підтвердження таких обставин. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не зявився, попередньо від сільського голови [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області надійшла письмова заява про розгляд справи у відсутність представника сільської ради, в якій зазначено також, що при прийнятті рішення сільська рада покладається на розсуд суду. Співвідповідач [PERSON], будучи в статусі третьої особи, суду пояснив, що рішенням Вінницького райсуду від 22.02.1999 року (за його позовом до [PERSON], [PERSON] сільської ради про поновлення порушеного права на землекористування) встановлено, що рішенням 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року позивачеві було виділено земельну ділянку розміром 0,12 га по вул. Шевченка, 80, яка належала батькові позивача. У користуванні його батька [PERSON] знаходилась лише земельна ділянка розміром 0,02 га, а земельна ділянка була виділена йому у користування лише в 1998 році, тобто вже після смерті і батька (1990 року), і брата [PERSON] (1997 року). Після смерті батька у 1990 році дім успадкували [PERSON] та [PERSON], а земельною ділянкою користувалися як спадкоємці, так і він. Оскільки після смерті [PERSON], [PERSON] та він успадкували порівну частину будинку і так як земельна ділянка при будинку № 80 не надавалася в користування спадкодавцем будинку ні йому, ні [PERSON], до січня 1998 року не була приватизована, це був вільний присадибний фонд, з якого йому 30.01.1998 року правомірно було виділено 0,12 га, так як правових підстав рахувати земельну ділянку спадковим майном не було. Крім того, вказаним рішенням суду від 22.02.1999 року визнано незаконним рішення третьої сесії [PERSON] сільради від 08.07.1998 року про відміну рішення 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року про виділення йому 0,12 га землі біля 1/2 частини житлового будинку, який перейшов йому у спадщину після смерті брата [PERSON], виділення земельної ділянки площею 0,06 га, яка залишилася після смерті [PERSON] брату [PERSON]; також зобов'язано [PERSON] сільраду поновити право землекористування [PERSON] земельною ділянкою 0,12 га по вул. Шевченка, 80. Отже, позивач знав про наявність рішення 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області, законність якого підтверджена рішенням суду від 22.02.1999 року, що набуло законної сили 05.03.1999 року, ще з 1999 року та не оспорював його. В судовому засіданні представник [PERSON], статус якого за ухвалою суду було змінено на співвідповідача, за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, просить застосувати строк позовної давності, оскільки позивач знав ще з 1999 року про наявність рішення 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області, законність якого підтверджена рішенням суду від 22.02.1999 року, що набуло законної сили 05.03.1999 року. Тому до позовної заяви позивача про визнання незаконним та скасування рішення про виділення земельної ділянки необхідно застосувати строк позовної давності. Відповідно, не може бути і задоволена вимога позивача про скасування рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки, оскільки воно є похідним від рішення сільської ради про виділення земельної ділянки. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що рішенням 17 сесії 22 скликання [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області від 30.01.1998 року виділено [PERSON] 0,12 га землі біля 1/2 частини житлового будинку, який перейшов йому у спадщину після смерті брата [PERSON] (а.с.4). Рішенням 22 сесії 06 скликання [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області від 16.08.2013 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка була в його користуванні, що знаходиться за адресою: с. Вінницькі Хутори, вул. Шевченко, 80 (а.с.5). Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.08.1993 року, після смерті власника [PERSON] житловий будинок, що знаходиться в с. Вінницькі Хутори по вулиці Шевченко, 80, Вінницького району Вінницької області, був успадкований синами спадкодавця [PERSON] та [PERSON] у рівних долях кожен (а.с.6). 25.03.1997 року [PERSON] помер. Спадкоємців першої черги спадкодавець не мав і спадкове майно померлого було прийнято у спадщину його братами [PERSON] та [PERSON], як спадкоємцями 2 черги, у відповідності до діючої на час відкриття спадщини ст.530 ЦК України (в редакції 1963 року) у рівних частках. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 01.04.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03.06.2015 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи Вінницької районної державної нотаріальної контори, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.03.1998 року, виданого на ім`я [PERSON] в розмірі 1/4 частини, та стягненні судових витрат - відмовлено (а.с.53-54, 62-63) Згідно п.3\~ст.61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено зазначеним судовим рішенням, згідно матеріалів спадкової справи № 272-97 [PERSON] та [PERSON] подали заяву до нотаріального органу про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] Першим було отримано свідоцтво про право власності на спадщину 10.03.1998 року [PERSON] Згідно тексту свідоцтва про право власності за [PERSON] було визнано на праві спадкування за законом право власності на 1/2 частку спадкового майна, що складається з 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою будівель за № 80 по вул.Шевченко в с.Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області. Таким чином, загальна частка у житловому будинку з відповідною часткою будівель за № 80 по вул.Шевченко в с.Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області даного спадкодавця складає 1/4 частину. Вказане свідоцтво було зареєстровано в КП ВООБТІ. 24.04.1998 року було отримано свідоцтво про право власності на спадщину за законом [PERSON] Згідно тексту даного свідоцтва про право власності на спадщину за законом за [PERSON] було визнано право власності на 1/4 частину від загальної одиниці будинковолодіння, що складається з житлового будинку з відповідною часткою будівель за № 80 по вул. Шевченко в с.Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області. Визначення даної частки в 1/4-ту було проведено в зв`язку з реєстрацією прав власності на належну частку відповідачем, яке було проведено раніш і у відповідності до внесених інвентарних даних на будинковолодіння, що відображено у довідці характеристики від 16.04.1998 року № 43. Дана характеристика була подана до нотаріуса самим [PERSON] та видана на його ім`я. Згідно даної довідки-характеристики підтверджено факт реєстрації за [PERSON] права власності на 1/4 частину житлового будинку з спорудами у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.03.1998 року з реєстровим номером 3-287. Доведеною є обставина, що право власності на спадщину [PERSON] було зареєстровано [PERSON] до отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON], що було відомо останньому вже на момент видачі довідки № 43 від 16.04.1998 рокуу. Таким чином, згідно обох вищевказаних свідоцтв про право власності на спадщину за законом [PERSON] та [PERSON] отримали у власність саме по 1/4 частині у вищевказаному житловому будинку з відповідною часткою будівель, що складають рівні частки від 1/2 частки, що належала спадкодавцю [PERSON]. Факт отримання [PERSON] частки спадщини, яка б належала [PERSON], судом не встановлений. Згідно\~зі ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 11 ЦПК України визначено, що\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. У пункті 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ч.10 ст.59 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно зі ст.ст.12, 118 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст в тому числі належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Частинами першою, другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав;відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;відшкодування заподіяних збитків;застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст.ст.10,\~57,\~60 ЦПК України\~суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи. Позивач [PERSON] звернувся з даним позовом до суду 15.10.2014 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з позовною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно частин 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постанові ВСУ у справі № 6-738цс15 від 24.06.2015 року, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами загальної юрисдикції, вказано, що виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність судом застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України \~«Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом\~\~пропущено\~\~без поважної\~\~причини,\~\~суд\~\~у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі,\~\~зробленою до ухвалення\~\~ним\~\~рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Рішенням Вінницького районного суду від 22.02.1999 року встановлено, що [PERSON] пред'явив позов до [PERSON], [PERSON] сільської ради про поновлення порушеного права на землекористування, вказуючи на те, що рішенням 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року позивачеві було виділено земельну ділянку розміром 0,12 га по вул. Шевченка, 80, яка належала батькові позивача. За даних підстав вбачається, що [PERSON] було відомо про наявність рішення 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області ще в 1999 році. Позивач під час розгляду справи по суті подав заяву про поновлення строку позовної давності, зазначивши поважність причин пропуску такого строку скрутне матеріальне становище та стан здоров`я, але не надав доказів на підтвердження таких обставин, а в судовому засіданні пояснив, що раніше не звертався до суду про скасування рішення 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області, оскільки не вбачав в цьому потреби, тому суд приходить до висновку, що відсутні підстави дляґ поновлення [PERSON] строку звернення до суду. Таким чином, оскільки співвідповідачем [PERSON] заявлено клопотання про застосування позовної давності, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування рішення 17 сесії 22 скликання від 30.01.1998 року [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області з підстав пропуску ним строку позовної давності. Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення 22 сесії 06 скликання [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області від 16.08.2013 року, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки вказане рішення [PERSON] сільської ради є похідним від рішення 17 сесії 22 скликання [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області від 30.01.1998 року, в визнанні незаконним та скасуванні якого суд відмовив [PERSON] Судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки позивачу повністю відмовлено в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed