Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 27.11.2018 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва. Від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який постійно проживає та перебуває на утриманні позивача. Відповідачка не проявляє до дитини материнських почуттів та не шукає способів спілкування з дитиною. До теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, а тому просить визначити місце проживання дитини з батьком. В судовому засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд також стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання сина [PERSON], в розмірі ј частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, проживання не відоме, а тому на сайті Кагарлицького районного суду Київської області було розміщено оголошення про виклик відповідачки в судове засідання, що відповідає вимогам ст. 128 ч.11 ЦПК України. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім'ї Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надіслав заяву в якій просить слухати справу у їх відсутність Заслухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити з слідуючих підстав. В судовому засіданні встановлено, що 27 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] - [INFO], який проживає та перебуває на утриманні батька. [PERSON] самостійно виконує покладені на нього законом батьківські обов'язку, оскільки відповідачка не проявляє до дитини материнських почуттів та не шукає способів слідкування з дитиною. [PERSON] зареєстрована в житловому будинку матері позивача, яке належить [PERSON] на підставі Витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке видане Кагарлицьким БТІ 27.12.2007 року. За вказаною адресою відповідачка не проживає, місце її проживання не відоме. [PERSON] разом із сином [PERSON] проживають у [ADDRESS], яка належить матері позивача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 05.02.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк А.В. та на підставі витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.02.2016 року. З довідки № 76 від 04.12.2018 року виданої директором ЗДО № 276 вбачається, що малолітній [PERSON], [INFO] відвідує заклад дошкільної освіти № 276 з 03.09.2018 року і по теперішній час. Дитину приводить до закладу і забирає батько. Дитина чиста та доглянута. Працівниками служби у справах дітей та сім'ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації 01 Лютого 2019 року було проведено обстеження квартири в якій проживає [PERSON] зі своїм малолітнім сином [PERSON]. Згідно акту житлово-побутові умови в квартирі створені належним чином. Дитина забезпечена всім необхідним для проживання, виховання та розвитку. Згідно висновку № 107-40/1070 від 08.02.2019 року Святошинської районної в місті Киві Державної адміністрації про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], член комісії рекомендували визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком, [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила суду, що дитина постійно проживає з батьком, мати дитини не відомо де проживає, залишила чоловіка з дитиною. В дитсадок дитину водить та забирає батько, доглядає його. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, «батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини». Відповідно до ч.2,8,9,10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. У ст.2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людина і основоположних свобод» передбачено, що кожна, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно зі ст.141 СК України мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Таким чином, з урахуванням інтересів дитини, яка звикла до умов існування, свого дитячого садка, її морального та психологічного стану, суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з його батьком [PERSON] Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка діє з 27 вересня 1991 року, «... держави учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини...». Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, інтелектуального, морального культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 Сімейного кодексу України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідачка має задовільний стан здоров'я, аліментними зобов'язаннями не обтяжена, а тому суд вважає, що вона спроможна сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON], які слід стягувати з неї на користь позивача на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19.02.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки слід стягнути судовий збір. Враховуючи викладене,

Outcome: approved