Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.12.2015 року він придбав у відповідачки садибу, розташовану по вул. Парфилова, 26 м. Лебедин Сумської області, яка складається житлового будинку, надвірних будівель та присадибної земельної ділянки. Цього ж дня вони узгодили всі істотні умови договору, а саме ціну садиби, порядок оплати вартості, порядок передачі майна та про наступне нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу у строк до 31.03.2016 року. До цього часу відповідача зобовязалася оформити свої спадкові права після смерті батьків [PERSON] та [PERSON], яким належав вказаний будинок. На виконання взятих на себе зобовязань він передав відповідачці грошові кошти в сумі 48000 грн., а [PERSON] в свою чергу передала їй нерухоме майно, та оригінали документів на будинок. Однак, в обумовлений строк нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений не був, так як [PERSON] не оформила своїх прав на дане нерухоме майно. Тому [PERSON] просив визнати за ним право власності на придбану садибу. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявилися. Позивач в адресованій суду заяві просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка в наданій заяві вказала, що проти задоволення позову не заперечує, справу також просить розглянути у її відсутності. Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги повязані зі спорами про право власності на нерухоме майно, позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні було встановлено наступне. 15.12.2015 року за договором купівлі-продажу відповідачка продала позивачеві садибу розташовану по вул. Парфилова, 26 м. Лебедин Сумської області, яка складається із житлового будинку деревяного 1938 року побудови під літ. «А» загальною площею 48,7 кв.м., житловою площею 33,8 кв.м., надвірних споруд: веранди дощатої під літ. «а», сараю дощатого під літ «Б», сараю з обаполів під літ. «В», погреба цегляного під літ «п/г», огорожі дощатої під «№ 1-2» і земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0884 га. На підтвердження укладеної угоди сторони склали договір (а.с. 19), з якого вбачається, що вони узгодили всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме ціну садиби, яка склала 48000 грн., порядок оплати вартості, порядок передачі майна та нотаріальне посвідчення договору у строк до 31.03.2016 року. В той же день позивач провів розрахунок за придбане майно та отримав його у своє фактичне користування. Однак, право власності [PERSON] на садибу належним чином оформлене не було, оскільки до цього часу відповідачка не вчинила дій щодо оформлення свої спадкових прав на продане майно після смерті батьків [PERSON], померлого 14.11.2014 року, та [PERSON], померлої 12.01.2010 року, спадкоємицею яких вона є за законом, та яким за життя належала спірна садиба, по ? частині кожному, що стверджується довідкою (а.с. 15). Таким чином, суд вважає, що відповідачка ухиляється від виконання взятих на себе зобовязань щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, чим порушуються права позивача. Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. У відповідності зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним . Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, позивач зі свого боку виконав взяті на себе зобовязання, сплативши вартість придбаного майна та прийняв його у своє володіння і обидві сторони вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків, що підтверджується зібраними доказами, суд приходить до висновку, що наявні всі передумови для визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Outcome: approved