Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якому просив суд визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком №19 по вул. Старомалоосновянська у м. Харкові та скасувати його реєстрацію. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку №19 по вул. Старомалоосновянська у м. Харкові. Попереднім власником вищезазначеного житлового будинку був [PERSON], який був і зареєстрований за даною адресою. Між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості, що гр. [PERSON] зобовязався знятися з реєстраційного обліку місця проживання протягом місяця з дня укладання договору. Однак, відповідач і досі залишається бути зареєстрованим за спірною адресою, хоча з 2000 року за нею не проживає, комунальні послуги не сплачує. Реєстрація відповідача носить формальний характер. У зв'язку з викладеним позивач і був змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 10.12.2015 року, в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися, надали заяву з проханням справу розглянути за їх відсутністю, заявлений позов підтримали, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач по справі в судове засідання також не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У звязку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і позивач по справі. Представник третьої особи відділ реєстрації місця проживання у Жовтневому районі м. Харкова в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 16.08.2000 року на праві приватної власності належить 72/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель №19 по вул. Старомалоосновянська у м. Харкові. Право власності зареєстровано 14.04.2005 року. (а.с. 9-10) Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають в [INFO], за даною адресою зареєстрований [PERSON] ( а.с. 12-14) Як зазначив у позові [PERSON], відповідач в житловому будинку дійсно зареєстрований, але на протязі з 2000 року в ньому не проживає, що порушує права позивача, як власника. Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом було встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім власником спірного житлового будинку, який втратив право власності на житловий будинок у зв'язку з даруванням його частки позивачу у справі. Таким чином, у зв'язку із припиненням права власності [PERSON] на 72/100 частини житлового будинку №19 по вул. Старомалоосновянській у м. Харкові, його право користування даним будинком є також припиненим. У пункті 33 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже, відповідно до вказаних положень закону, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є дії (бездіяльність) відповідача, не повязані з позбавленням володіння, якими порушується право власності власника житла. Згідно п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Даючи оцінку вищезазначеному, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved