Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що з 02.10.2010 року він перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та довіри, різницю характерів, наявність різних поглядів на сімейне життя і виховання дітей. Фактичні шлюбні відносини між ними та спільне проживання припинено з лютого 2015 року, спільне господарство з цього часу не ведеться. Діти проживають з матір'ю. Переконаний, що подальше спільне життя та виховання дітей неможливе, суперечить їх інтересам, та інтересам їх дітей. Між ним та відповідачем досягнуто усної згоди щодо подальшого виховання дітей та участі кожного з них в цьому процесі, а також усної домовленості щодо місця проживання дітей - з матір'ю. Спорів щодо поділу майна, що є їх спільною сумісною власністю, між ними немає. Однак, між ними не існує домовленості щодо розміру грошових коштів на утримання дітей. Наразі він приймає участь у забезпеченні дітей у грошовій та в натуральній формі, щомісячно він забезпечує дітей продуктами харчування та передаючи відповідачу в сукупності приблизно 35 % від своєї заробітної плати, яка становить 4 621,20 грн., тобто, більше ніж 1 600,00 грн. Зважаючи на норми законодавства та ситуацію, яка фактично склалася між ним та відповідачем, а також рівень життя, до якого звикли діти, він вважає за доцільне і в подальшому забезпечувати дітей на зазначеному рівні, тобто, передавати грошові кошти в частці, що становить 35 % від заробітної плати. Крім того, він надає матеріальну допомогу своїй матері, яка розлучена, не працює, та має малолітню дитину. Враховуючи викладені обставини просив суд розірвати шлюб, та встановити розмір аліментів на утримання дітей, що підлягають до сплати ним на користь відповідача у добровільному порядку на рівні 35 % від його заробітної плати. В судове засідання позивач не з'явився, просив розглянути справу у його відсутності, позов підтримав. Зазначив, що строк на примирення не потрібен. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, не заперечувала щодо розірвання шлюбу, зазначила, що строк на примирення не потрібен, та просила врахувати її письмові заперечення щодо обставин справи. В запереченнях зазначила, що шлюб з позивачем розпався з його вини, а саме через його подружню зраду. Як їй стало відомо, ще в період її вагітності, у позивача з'явилася коханка, з якою він підтримував стосунки протягом тривалого періоду часу. 09.02.2015 року, коли після народження молодшого сина [PERSON], минув лише місяць, позивач залишив сім'ю, та переїхав жити до своєї коханки. Фактично вона залишилася сама з двома дітьми, одному з них лише рік, а другому п'ять років. Крім того, син [PERSON] є дитиною-інвалідом. Матеріальну допомогу на утримання дітей позивач надає нерегулярно, а допомогу в натуральному вигляді не надає взагалі. Це ставить її в скрутне матеріальне становище, і вона була змушена достроково перервати декретну відпустку, і війти 01.02.2016 року на роботу, на 0,25 ставки. З вказаним розміром аліментів вона також не згодна. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. В суді встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 02.10.2010 року. Мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Відповідно до ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З лютого 2015 року між сторонами припинені шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Сторони не бажають зберегти сім'ю, подальше сумісне життя вважають неможливим. Враховуючи викладене, суд вважає недоцільним збереження такої сім'ї. В частині позовних вимог про встановлення розміру аліментів суд відмовляє, оскільки по даній категорії позивач не може звертатися до суду з такими вимогами. Дане право делеговане тій особі, яка звертається до суду за захистом порушеного права. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На підставі викладеного та

Outcome: partial