Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позов, свої позовні вимоги мотивує тим, що 07.10.2019 р. він перебуваючи з відповідачем у цивільно-правових відносинах, останній повинен був надати послуги з управління вантажним автомобілем «Газель» та доставити від виробника з м. Харків товар на суму 50000 грн. З метою забезпечення можливості виконання відповідачем виконання взятих на себе зобов`язань, відповідачу на оплату товару по видатковому касовому ордеру від 07.10.2019 р. було видано готівкою кошти у сумі 50000 грн., а на придбання палива грошові кошти у сумі 2000 грн., однак у відрядження відповідач не поїхав, кошти не повернув, місцезнаходження останнього не відоме. Просить суд: стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу у сумі 52000 грн., інфляційні втрати у розмірі 6474 грн. 00 коп., три відсотки річних у розмірі 3120 грн., всього 61594 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору у сумі 908 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 500 грн. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів, при заочному розгляді. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у цивільно-правових відносинах. Позивачем [PERSON] було надано відповідачу [PERSON] у готівковій формі грошові кошти у сумі 50000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 07.10.2019 р. Крім того, позивачем [PERSON] було надано відповідачу [PERSON] у готівковій формі грошові кошти у сумі 2000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 07.10.2019 р. Тобто, вказані видаткові касові ордери від 07.10.2019 р., які підписані сторонами по справі є документами, які підтверджують факт укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем від позивача грошових коштів, які на вимогу позикодавця позичальник не повернув. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частини перша, друга статті 1049 ЦК України). Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За змістом частин другої, четвертої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача грошові кошти у сумі 52000 грн., як сума основного боргу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідно до розрахунку індексу інфляції та трьох відсотків річних, долученого до позовної заяви, сума інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання щодо повернення суми боргу у сумі 52000 грн. становить: інфляційні втрати у розмірі 6474 грн. 00 коп.; 3 % річних від простроченої суми у розмірі 3120 грн. 00 коп. Враховуючи вищевикладене, суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 61594 грн. 00 коп. з яких: основний борг - 52000 грн.; інфляційні втрати у розмірі 6474 грн. 00 коп.; 3 % річних від простроченої суми у розмірі 3120 грн. 00 коп. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивачем не надано до суду доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, які б підтверджували її обсяг, розмір та витрачений час для надання такої допомоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп.

Outcome: partial