Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій вказує, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 19.09.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Спільний син сторін - [PERSON] , [INFO] , в даний час проживає із позивачем. Зазначає, що ще у 2020 році розмовляв з відповідачкою про те, що він планує повезти сина влітку на відпочинок та оздоровлення на море до Республіки Болгарія та просив її про надання нею нотаріально засвідченого дозволу на виїзд сина за кордон без її супроводу. Відповідачка в свою чергу не заперечувала та обіцяла, що надасть такий дозвіл. Однак, у подальшому, відповідач відмовилась надавати такий дозвіл. Вказує, що з метою відпочинку та оздоровлення, він придбав туристичну путівку для себе та сина до республіки Болгарія строком з 14.08.2021 року по 29.08.2021 року, забронювавши при цьому готельний номер, білет туди і назад, страхування, тощо. Однак відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. У зв`язку із викладеним, враховуючи уточнені позовні вимоги, просить суд ухвалити рішення, яким надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] , без згоди його матері, за межі України до Республіки Болгарії, Румунії для відпочинку та оздоровлення строком з 14.08.2021 року по 30.08.2021 року. Відповідач подала до суду відзив на позов у якому вказує, що її колишній чоловік незаконно утримує на даний час протягом більше ніж півроку їхнього сина за невідомою адресою та не дає їй бачитись із ним, а тому на даний час між ними є судовий спір щодо примусового відібрання дитини у батька. За таких обставин, вона не може довірити йому сина і не бажає надавати йому право на вивіз дитини за кордон. Після розірвання шлюбу із позивачем, неповнолітній син [PERSON] залишився проживати разом із нею. В подальшому, 08.01.2019р., на підставі взаємної домовленості із позивачем, в нотаріальному порядку між ними було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення режиму відвідин дитини та його утримання, однак позивач своєї частини угоди не дотримується. Зазначає, що позивач безробітний, немає доходів та майна, а тому він може не повернути дитину із-за кордону та залишитись із сином там. Окрім того, позивач є безвідповідальним, оскільки дитина, проживаючи з батьком, двічі хворіла, успішність у школі знизилась. Окрім того поїздка до моря поставить під загрозу життя та здоровя дитини у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби. Просить відмовити у задоволенні позову. Позивач та його представник адвокат Василатій О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач та її представник , адвокат Пазюк П.П. в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Суд, дослідивши обставини справи, пояснення сторін та письмові докази приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі, у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] року. Після того, як рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19.09.2018 року шлюб між сторонами було розірвано, 08.01.2019 року між сторонами було укладено договір щодо здійснення батьківських прав щодо спільної дитини у якому визначено, що місцем проживання сина є місце проживання матері, яка згідно довідки по реєстрацію місця проживання зареєстрована у [ADDRESS] . Разом із тим, згідно Акту, виданого 29.04.2021 року ОСББ «Рівненська 5-А», по [ADDRESS] проживають [PERSON] та його син [PERSON] без реєстрації місця проживання. Варто вказати, що посилання відповідача про наявність спору стосовно місця проживання дитини не належить до предмету розгляду даної цивільної справи, як і посилання відповідача про її матеріальний стан, місце роботи та інші обставини, які не стосуються спору. Вирішуючи спір, судом беруться до уваги виключно ті докази, які містять інформацію щодо предмету доказування та які, у своїй сукупності, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність тих чи інших обставин, які входять до предмету доказування. Таким чином суд встановлює наявність чи відсутність права позивача на виїзд з дитиною закордон, найкращі інтереси дитини, додаткові обставини, які впливають на вирішення спору (мета поїздки, її тривалість, визначення країни слідування, докази на підтвердження обов`язку про повернення дитини, умови проживання, тощо). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Стаття 313 ЦК України встановлює, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, згідно п. 6 вищевказаного договору від 08.01.2019 року, батьки домовились про те, що кожен із них має право провести відпустку (відпочинок) разом із дитиною на протязі чотирьох тижнів поспіль в курортних зонах України та/або за її межами (за кордоном). Судом встановлено, що позивач забронював отель у Болгарії Perla Beach, з харчуванням все включено, та оплачено туристичне страхування з 15.08.2021 року по 29.08.2021 року. Встановлено також, що для [PERSON] та [PERSON] зарезервовано 2 посадочні місця до республіки Болгарія, та у зворотньому напрямку про що свідчить копія автобусного білету № [NUMBER] . Дата виїзду до Болгарії із Чернівців - 14.08.2021 року, дата повернення - 30.08.2021 року. Окрім того, позивачем, який діяв також і в інтересах дитини, було укладено договір комплексного страхування подорожуючих за межами України, період дії договору 14.08.2021 - 31.08.2021 року. Таким чином встановлено, що дійсно, з метою відпочинку та оздоровлення, [PERSON] заброньовано готельний номер у готелі міста Республіки Болгарія із 14.08.2021 року по 30.08.2021 року. Для подорожі позивачем також заброньовано білети на автобус до Болгарії і у зворотньому напрамку, до України. Подорожуючі застраховані відповідним договором. При вирішенні справи судом також береться до уваги те, що відповідно до довідки КНП «ЦПМСД «Садгора» Чернівецької міської ради, неповнолітньому [PERSON] 02.01.2019 року та 13.04.2021 року були встановлені діагнози - вітряна віспа та гостра інфекція верхніх шляхів, рекомендовано перебування у гірському та морському кліматі. Що стосуються прав батьків на участь у вирішенні питання стосовно виїзду дитини за кордон, суд звертає увагу сторін, що такі права є рівними і повинні реалізовуватись виключно на користь дитини. Характеризуючи роль батька у вихованні дитини, судом береться до уваги те, що [PERSON] відвідує заняття з плавання, єдиноборств, заняття в естетичному гуртку « Молодість », в чому батько бере безпосередню участь. Окрім того, 02.08.2019 року [PERSON] надавав відповідачу письмову згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Болгарії малолітнього сина без його супроводу. Судом також не встановлено наявність невиконаних [PERSON] аліментних зобов`язань перед відповідачем. Враховуючи викладені обставини, участь батька у житті дитини, суд вважає, що позивач, звертаючись до суду із даним позовом, діяв в найкращих інтересах дитини. Натомість позиція відповідача частково не ґрунтується на піклуванні про інтереси дитини, а свідчить про бажання задовольнити власні амбіції, вплинути на поведінку та права позивача у зв`язку із існуванням обставин, які викликають її невдоволення. Конфліктні ситуації, які склались між колишнім подружжям у зв`язку із будь-якими обставинами, в яких один із них може умисно обмежувати іншого у правах щодо дитини, йдуть їй на шкоду, не випливають з її інтересів, та не повинні впливати на реалізацію як батьківських прав так і прав дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в превалюючих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі одного з батьків не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Відповідно до ст.7 ч.7 СК України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Таким чином, враховуючи викладені обставини, виходячи, в першу чергу із інтересів дитини, з метою забезпечення її гармонійного розвитку, оздоровлення та відпочинку, враховуючи відсутність згоди матері щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, суд вважає за можливе позов задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved