Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 03 грудня 2013 року, знаходячись у відпустці, він зайшов до свого кабінету у Зарічному районному відділі у м. Суми, що розташоване по вул. Антонова, 6 , щоб забрати особисті речі. До кабінету разом з ним зайшов також [PERSON] - начальник режимно-секретного органу управління. Під час розмови до кабінету зайшла головний спеціаліст відділу [PERSON] із співробітником СумДУ, щоб з'ясувати питання, яке виникло у неї щодо студентів - іноземців. У цей час до кабінету, не зважаючи на зауваження, що він не веде прийом, тому що знаходиться у відпустці, увірвався невідомий молодий чоловік, який вимагав негайно прийняти його. Позивач знову пояснив, що знаходиться у відпустці і всі службові питання необхідно надавати заступнику, який виконує обов'язки начальника відділу на даний час та здійснює прийом громадян. [PERSON] заявив, що він вже був у кабінеті заступника, але йому відмовили, він вважав це безпідставним, вимагав негайно прийняти його, наказати підлеглих, які не задовільнили його заяву. Заявник був у агресивному настрої, не реагував на його зауваження. Вирішивши розв'язати конфлікт, позивач запитав, з приводу чого звертався [PERSON] і яке питання не було вирішене. 3'ясувалось, що відповідач мав намір зареєструватись за новою адресою, але для реєстрації не надав оригіналів документів про право власності, мав лише копії, також порушив п.2.1 «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», затвердженого Наказом МВС № 1077 від 22 листопада 2012 року (протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання не зареєстрував місце проживання), та підлягає оформленню адміністративного протоколу та притягнення до адміністративної відповідальності. Вказані факти були з'ясовані заступником начальника відділу [PERSON] Особі відмовили у задоволенні заяви, роз'яснивши, що необхідно усунути. Під час розмови [PERSON] також зайшла до кабінету і повідомила про це. Розібравши ситуацію, позивач повідомив [PERSON], що для вирішення питання необхідно зібрати необхідні документи, звернутись у встановлений час і провести вказану процедуру. Повідомлення про те, що він є порушником обурило відповідача, він почав кричати, що незгоден, став вести себе визиваючи, на що позивач зажадав, щоб він негайно залишив його кабінет і припинив крик. Продовжуючи висловлювати невдоволення, відповідач залишив кабінет, але погрожував, що він «всім їм ще покаже». Приблизно хвилин через 15-20, зачиняючи кабінет щоб йти, позивач почув крик. У коридорі, біля каб. №5 він побачив головного спеціаліста Зарічного РВ [PERSON], яка стояла, а на неї кричав [PERSON] На питання позивача відповідач повідомив, що він усіх тут затероризує, вони ще надовго запам'ятають, хто такий відповідач. У цей час в коридорі знаходились деякі працівники ЖЕК, працівники СумДУ і чули це. Особа вела себе неадекватно, явно хотіла спровокувати конфлікт, на що йому було навіть зроблено зауваження [PERSON] Позивач заявив, що якщо відповідач не припине таку поведінку, то буде змушений викликати наряд міліції. Забравши [PERSON] до каб.№5, позивач запитав у неї та іншого співробітника [PERSON], чому заявник досі не пішов і чому він знову кричить. У той час коли він розмовляв у каб. №5 з [PERSON] та [PERSON] (це приблизно 5-10 хв.), до приміщення приїхав наряд міліції, який, як з'ясувалось викликав відповідач, який зрозумів, що неправий, злякався, що позивач пішов викликати міліцію і обрав тактику скоріше зробити це, випередивши співробітників Зарічного відділу. Співробітники міліції опитали їх, відповідача, відвідувачів. Заступником начальника відділу [PERSON] ще раз було роз'яснено, що відповідачу необхідно взяти оригінали правовстановлюючих документів і приїхати до відділу до каб.№8. В подальшому 10 грудня 2013 року позивачу зателефонували з управління ДМС України у Сумській області та повідомили, що [PERSON], так і не прийшовши до відділу і не надавши необхідних документів, натомість 09 грудня 2013 року приходив до обласного управління ДМС та написав скаргу, поширивши про позивача негативну та неправдиву інформацію, в якій стверджується про порушення, зокрема, норм чинного законодавства у вигляді вимагання хабара, вчинення інших дій, що порушують принципи моралі, загальновизнані правила співжиття і ця неправдива інформація, порушує право на повагу до гідності, честі, ділової репутації. В управлінні була призначена службова перевірка, під час якої позивач дізнався, що подаючи заяву, відповідач «полив гряззю» всіх співробітників райвідділу, про кожного вигадавши неіснуюче. Про нього заявив, що він вимагав у нього хабар, висловлювався на його адресу брудною лайкою, що принижувало його честь, та іншими вигадками, що не є правдивими та принижують його честь і гідність, підривають його ділову репутацію. Також було призначене розслідування у прокуратурі м. Суми, куди позивача викликали та запропонували надати пояснення з приводу викладених у заяві [PERSON] висловлювань. Він, знаходячись на той час на лікарняному, маючи сильний біль в області хребта, змушений був ходити до управління ДМС України в Сумській області, до прокуратури, писати пояснення тим діям, яких насправді ніколи не існувало і які вигадав [PERSON]. Своїми діями відповідач поширив недостовірну інформацію, яка принижує, його честь та гідність як громадянина та ділову репутацію, як посадової особи, державного службовця. Також вищевказаними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яка зокрема виявилася в приниженні честі, гідності, ділової репутації, необхідності виправдовуватись, відчутті великого особистого хвилювання, необхідності використовувати надану відпустку не для відпочинку, а для з'ясування обставин, які були вигадані та створені відповідачем, ходити писати пояснення, знаходячись на лікарняному, відчуваючи фізичний біль. Посилаючись на вказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, позивач просить відновити становище, яке існувало до порушення його прав, визнавши недостовірною інформацію розповсюджену у письмовій заяві, наданій 09 грудня 2013 року до управління ДМС України в Сумській області, а саме: «[PERSON] вимагав від мене хабар у розмірі 100 грн. або негайну сплату штрафу», … «на моє обурення його діями відповів брутальною лайкою, погрожував зовсім мене не прописувати», … «своїми діями провокував мене на бійку, ображаючи мене, вхопив мене за руку і намагався вивести з приміщення», … «вимагав від старшого наряду міліції лейтенанта [PERSON], щоб той змусив мене не писати заяву до органів МВС»; зобов'язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, розповсюджену у письмовій заяві до управління ДМС України в Сумській області тим самим шляхом, яким була поширена, а саме шляхом подання письмової заяви до управління ДМС України в Сумській області, в якій вказати про те, що фактів, викладених ним у заяві від 09 грудня 2013 року не існувало ніколи; стягнути з відповідача 6000 грн. як відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, та надав суду пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. В письмових запереченнях [PERSON] зазначає, що саме позивач вчинив відносно нього дії, які порочать його честь та гідність, а саме не додержувався встановлених законодавством правил професійної етики державного службовця, висловлюючи образливі, принижуючі слова відносно нього, також перевищив рівень своїх повноважень, визначених законодавством та посадовою інструкцією та проігнорував вимоги Закону України «Про звернення громадян», а тому відповідач звернувся зі скаргами на дії посадової особи до Управління ДМС в Сумській області та до прокуратури м. Суми, висловлюючи оціночне судження відносно шляхів, які приводять до корупції. Зазначає, що суд не вправі зобов'язувати його вибачатися перед позивачем, оскільки примусове вибачення, як спосіб судового захисту гідності, честі та ділової репутації не передбачено у ст.ст. 16, 227 ЦК України. Також вказує на те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування наявності та розміру заподіяної моральної шкоди. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд відмовити у задоволенні позову. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09 грудня 2013 року до Управління ДМС у Сумській області зі скаргою звернувся [PERSON], в якій повідомляє про події, які відбулися 03 грудня 2013 року у Зарічному районному відділі у м. Суми Управління ДМС в Сумській області по вул. Антонова, 6. Зокрема, посилається на те, що він мав намір зареєструвати місце свого проживання за адресою: [ADDRESS], з приводу чого звернувся до вказаного відділу, звертався до працівників, які, на думку скаржника, спровокували конфлікт між ним та начальником відділу [PERSON], в результаті чого на місце події був викликаний наряд міліції. У скарзі [PERSON] посилається на те, що посадовими особами вказаного відділу завдано йому матеріальну та моральну шкоду, було порушено його права, яке виразилось зокрема в тому, що начальник Зарічного районного відділу у м. Суми Управління ДМС України в Сумській області [PERSON] колегіально з [PERSON] приймав рішення щодо заяви відповідача і розміру штрафу, хоча на той момент він перебував у строковій відпустці; вимагав від відповідача хабар у розмірі 100 грн. або негайну сплату штрафу; на обурення відповідача його діями відповів брутальною лайкою, що принизило його честь і гідність, погрожував зовсім його не прописувати; своїми діями провокував його на бійку, ображаючи його, вхопив його за руку і намагався вивести з приміщення; продовжував його ображати при співробітниках міліції і інших присутніх громадянах; підбурював [PERSON] і [PERSON] та двох невідомих чоловіків письмово звинуватити відповідача у хуліганстві; вимагав від старшого наряду міліції лейтенанта [PERSON], щоб той змусив відповідача не писати заяву до органів МВС стосовно нього. В зв'язку з цим, просив провести перевірку дій та законність зазначених посадових осіб, за результатами перевірки притягнути їх до відповідальності відповідно до вимог чинного законодавства, а також, посилаючись на те, що згадані у скарзі посадові особи принизили публічно його честь і гідність, то вважав за необхідне, щоб вказані особи публічно перед ним вибачилися (а.с. 20-21). З повідомлення Управління ДМС України в Сумській області від 29 січня 2014 року № 12/1211 вбачається, що Управлінням проведена комісійна службова перевірка фактів, які викладені у скарзі [PERSON] Перевіркою не виявлено порушень вимог чинного законодавства України працівниками Зарічного РВ в м. Суми УДМС України в Сумській області щодо відмови заявнику в проведенні процедури реєстрації місця проживання. 10 грудня 2013 року для реєстрації місця проживання [PERSON] подав до Зарічного РВ в м. Суми документи визначені законодавством, та був зареєстрований. 10 грудня 2013 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за статтею 197 КУпАП, постанову про накладення адміністративного стягнення не оскаржував (а.с. 28). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 03 грудня 2013 року в районі обіду він зустрівся з позивачем, який перебував на той час у відпустці, та вони зайшли у кабінет позивача до Зарічного РВ в м. Суми. Під час перебування у кабінеті одна зі співробітниць зайшла до кабінету та повідомила про хамську поведінку одного з відвідувачів. Під час бесіди зайшов [PERSON] і вимагав, щоб йому провели якісь дії по паспорту, на що позивач повідомив, що йому усе було роз'яснено і повідомив, що він у відпустці, після чого відповідач пішов. Уходячи з управління він, свідок, у коридорі побачив [PERSON], який голосно вигукував, що він усім тут влаштує, усіх провчить, на що він зробив йому зауваження. Через декілька днів його було ознайомлено з наказом про те, що він входить у комісію по службовій перевірці з приводу вимагання [PERSON] хабара у [PERSON] Він прийняв участь у розслідуванні та цей факт службового розслідування мав негативне враження з боку інших працівників. За змістом ст.ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенції) кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, за змістом зазначеного законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено в наслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Доведення неправильності, помилковості, хибності будь-чого, будь-чиїх тверджень, переконань є спростуванням. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п. 19 його постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно зі ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Крім того з роз'яснень, викладених у п. 19 вказаної Постанови Пленуму вбачається, що відповідно до статті 40 Конституції України (254к/96-ВР) усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції (254к/96-ВР), а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (v008p710-03) (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Крім того, при вирішенні справ про захист честі і гідності за участю посадових осіб суд враховує положення абз.6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що висловлені відповідачем оціночні судження були зроблені у скарзі [PERSON] з приводу дотримання законодавства [PERSON] та іншими працівниками Зарічного РВ в м. Суми УДМС України в Сумській області. Перевірка правдивості оціночних суджень не може бути взагалі предметом судового розгляду. Крім того, виходячи з того, що викладені у скарзі обставини стосувалися діяльності позивача як керівника Зарічного РВ в м. Суми УДМС України в Сумській області, суд враховує положення абз.6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Зі скарги [PERSON] від 09 грудня 2013 року вбачається, що в ній викладено звернення з приводу необхідності в межах компетенції вжити відповідних заходів реагування та перевірки викладеної в зверненні інформації. Таким чином висловлювання, викладені у вказаній скарзі є оціночними судженнями, які відображають оцінку дій позивача як посадової особи по відношенню до відповідача та містять звернення до органів державної влади з метою перевірки вказаної інформації. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов про визнання недостовірною інформацію розповсюджену у письмовій заяві, наданій 09 грудня 2013 року до управління ДМС України в Сумській області, не обґрунтований та не підлягає задоволенню. Оскільки відсутні підстави щодо задоволення позовних вимог щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, тому не підлягають до задоволення позовні вимоги про зобов'язання [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, розповсюджену у письмовій заяві, а також стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed