Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач 20.09.2016р., не маючи чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, керуючи транспортним засобом марки «TOYOTA», р/н [NUMBER] , порушив Правила дорожнього руху та скоїв зіткнення з автомобілем «OPEL», д.зн. [NUMBER], пасажир якого - [PERSON], отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. За зверненням представника потерпілої особи [PERSON] , МТСБУ було виплачене страхове відшкодування в розмірі 20905,58 гривень. У зв`язку з чим, на думку позивача, до МТСБУ перейшло право вимоги відшкодування шкоди заподіяної винною особою. Крім зазначеної суми страхового відшкодування, позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. Добровільно відшкодувати матеріальну шкоду відповідач відмовився. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою суду відкрито провадження за вказаним позовом та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. Одночасно запропоновано відповідачам у 15-денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Суворовського районного суду м.Одеси заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. Представник відповідача адвокат [PERSON] надав суду 03.04.2019 року відзив, згідно якого позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, оскільки вина його довірителя у скоєнні ДТП не доведена. Після отримання позивачем відзиву, ним було заявлено клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, яке судом було розглянуто та Ухвалою від 05.04.2019 року залишено без задоволення. 15.04.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач, посилаючись на роз`яснення Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 року, наполягав на задоволенні позову. Також 15.04.2019 року отримано заперечення на відповідь на відзив, згідно яких представник відповідача вважав виплату, здійснену позивачем, передчасною, а заявлені до відповідача вимоги безпідставними, та просив у позові відмовити повністю, зазначивши, що у даному випадку підлягає застосуванню ст.1188 ЦК України, оскільки шкода здоров`ю завдана кількома джерелами підвищеної небезпеки. Вивчивши та дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю з огляду на наступне. Матеріалами справи встановлено, що 20.09.2016р. о 15.45 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем «TOYOTA», р/н [NUMBER] в с.Ліски Лиманського району Одеської області біля ТРЦ «Рів`єра», не впорався з керуванням, виїхав на полосу для зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем марки «OPEL», д.зн. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого пасажир транспортного засобу «OPEL» [PERSON] отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. На час скоєння ДТП [PERSON] не забезпечив керуючий ним транспортний засіб діючим договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів. Внаслідок зіткнення зазначених вище транспортних засобів, пасажир автомобіля марки «OPEL», д.зн. [NUMBER], [PERSON] отримав тілесні ушкодження. Шкода спричинена здоров`ю потерпілого, відповідно до чеків та сплачених рахунків за лікарські препарати та операції склала 20 905,58 гривень. За зверненням представника потерпілого [PERSON] , на підставі наказу №8848 від 03.10.2017р., з фонду захисту потерпілих, на користь останньої було відшкодоване в рахунок заподіяної [PERSON] шкоди в розмірі 20 905,58 гривень. Оплата була проведена на р/р відкритий на ім`я [PERSON] в ПАТ «Південний» на підставі платіжного доручення № 1260316 від 06.10.2017р. Таке відшкодування відповідає вимогам п.п.«а» п.41.1. ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІУ від 01.07.2004р., які просить стягнути позивач з відповідача. Відповідно до ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Право МТСБУ на регресну вимогу до водія ТЗ , який спричинив ДТП, який не застрахував свою відповідальність, також регламентується п.38.2.1. ст. 38 Закону №1961-ІУ від 01.07.2004р. Отже, здійснивши сплату страхового відшкодування до МТСБУ перейшло право регресної вимоги до МТСБУ в розмірі сплаченої суми. Згідно з ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу ( ЦК) України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб ( ч.1 ст.1187 ЦК України). Частиною другою вищенаведеної статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Розмір страхової суми, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування, встановлений ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На підставі п.22.1 ст.22 вищевказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У відповідності до роз`яснень п.п.25, 26 Постанови №4 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справи від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-IV. При цьому страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії. При вирішенні спорів про страхове відшкодування у наведених вище випадках суди повинні застосовувати положення Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та враховувати відповідні роз`яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з відповідними змінами та доповненнями). До страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК. Згідно п.2 Постанови Пленуму ВСУ від 27 березня 1992 року N6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини (абзац перший пункту 2 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. N 9). При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Отже, посилання представника на регулювання даних правовідносин ст.1188 ЦК України і необхідність встановлення вини є помилковим. Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги що дії [PERSON] як учасника ДТП знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із завданням [PERSON] шкоди здоров`ю, з урахуванням того, що до МТСБУ перейшло право зворотної (регрес) вимоги завданої шкоди, суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 1921 грн.

Outcome: approved