Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою посилаючись на те, що 13.06.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», дали АТ «Украсоцбанк») та [PERSON] укладено договір кредиту № Ф080810П. Відповідно до умов договору відповідачу було надано грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 11 727 доларів США зі сплатою 14 % річних та комісій у розмірі та в порядку визначеному у додатку №1 до цього договору, що є його не від'ємною частиною, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 12.06.2023 року. 14.04.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої змінено процентну ставку з 12.7 % на 14 % річних, та змінено кінцевий термін повернення кредиту з 12.06.2023 року на 12.06.2028 рік. У зв'язку із неналежним виконанням позичальником [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, станом на 19.07.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 25 373,25 доларів США, з якої: 12 329,90 доларів США, - заборгованість за кредитом, 13 043,35 доларів США - заборгованість за відсотками. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № Ф080810П від 13.06.2008 року у розмірі 25 373,25 доларів США та понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір у сумі 4 738,65 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві, надав згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача на слухання справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 13.06.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», дали АТ «Украсоцбанк») та [PERSON] укладено договір кредиту № Ф080810П. Відповідно до умов договору відповідачу було надано грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 11 727 доларів США зі сплатою 14 % річних та комісій у розмірі та в порядку визначеному у додатку №1 до цього договору, що є його не від'ємною частиною, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 12.06.2023 року. 14.04.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої змінено процентну ставку з 12.7 % на 14 % річних, та змінено кінцевий термін повернення кредиту з 12.06.2023 року на 12.06.2028 рік. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк згідно з вимогами договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Ч. 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Велика Палата Верховного Суду в постанові № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року відступила від правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, зазначивши наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. [PERSON] умови кредитного договору виконуються не належним чином. Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, станом на 19.07.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 25 373,25 доларів США, з якої: 12 329,90 доларів США, - заборгованість за кредитом, 13 043,35 доларів США - заборгованість за відсотками. З таких підстав, суд вважає, що позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] умови кредитного договору виконуються неналежним чином, в результаті чого виникла заборгованість 25 373,25 доларів США, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також на підставі ст.141 ЦПК України з [PERSON] на користь АТ «Укрсоцбанк» підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в розмірі 9 722,62 грн. На підставі викладеного, ст. ст.526, 533, 611, 615, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved