Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Верхньорогачицької селищної ради, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, якою просить суд визнати за ним - [PERSON] , [INFO] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) право власності на земельну ділянку площею 7,490 га (кадастровий номер:6521555100:06:001:0055), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Верхньорогачицької селищної ради Верхньорогачицького району Херсонської області, яка належала померлій матері [PERSON] , [INFO] , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ХС №036489 від 24.10.2002 року. Причини виникнення спору обґрунтував в позові. 02.08.2021 року по даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 14.00 годину 06.09.2021 року. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, але подав заяву (а.с.41), якою просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Не заперечував проти ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні у разі визнання позову відповідачем. Представник відповідача Верхньорогачицької селищної ради в підготовче судове засідання не з`явився, але подав заяву (а.с. 38-40), якою просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області в судове засідання не з`явився, але до суду надійшло її письмове пояснення (а.с. 34-36), згідно якого просила справу розглянути за її відсутності з урахуванням наданих пояснень та матеріалів справи. Судом встановлено, що сторонам зрозумілі наслідки визнання позову відповідачем, а також встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ч.1.4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.ч. 3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 ЦПК України. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, суд вважає за можливе судове засідання проводити без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали даної справи, приймаючи до уваги позиції сторін, суд приходить до висновку, що існують всі підстави для задоволення даного позову з огляду на наступне. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] (а.с. 11), яка на день смерті постійно проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). За життя [PERSON] заповіту не складала. [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON] , інших спадкоємців першої черги за законом чи за заповітом, або спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку в спадщині - немає (а.с.11, 20-21). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме: земельна ділянка площею 7,490 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Верхньорогачицької селищної ради Верхньорогачицького району Херсонської області, яка належала померлій матері на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ХС №036489 від 24.10.2002 року (а.с. 13). Згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, вартість даної землі становить 201319,66 грн. (а.с.23). 06.12.2012 року з метою приведення вищевказаної земельної ділянки до сучасних вимог законодавства, а саме: для присвоєння земельній ділянці свого кадастрового номера та внесення відомостей щодо вказаної земельної ділянки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, померлою [PERSON] було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку були внесені до Державного земельного кадастру та земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер :6521555100:06:001:0055. При цьому до Державного земельного кадастру внесені відомості щодо зазначеної земельної ділянки площею 7,4901 га, що на 0,0001 га більше, ніж було зазначено в Державному акті на право приватної власності на землю серії І-ХС №036489 від 24.10.2002 року (а.с. 16-19). 07.07.2015 року відомості про дану земельну ділянку були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, при цьому площу в даному реєстрі зазначено - 7,49 га, що підтверджується інформаційною довідкою №256223727 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 14-15). У межах шестимісячного строку позивач звернувся до приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу Кравчук С.В. щодо оформлення своїх спадкових прав. 17.07.2019 року державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори відкрита спадкова справа після смерті [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №56884552 (а.с. 12). Проте постановою нотаріуса від 02.09.2020 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу було відмовлено у зв`язку з наявністю суперечливої інформації у правовстановлюючих документах, що не дало змоги нотаріусу встановити склад спадкового майна. Свою постанову приватний нотаріус мотивувала тим, що площа земельної ділянки, яка входить до складу спадщини різниться у Державному акті на право приватної власності на землю (зазначено 7,490 га) та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (зазначено 7,4901 га) (а.с. 20-21). Тому позивач, не маючи можливості захистити свої спадкові права в позасудовому порядку, змушений звернутися до суду з даним позовом. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. На підставі ст. 1216 ЦК України,спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до п. 3.1 Роз`яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон №475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно ч. 1 ст. 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Оскільки судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є спадкоємцем за законом після покійної [PERSON] , якій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ХС №036489 від 24.10.2002 року належала земельна ділянка площею 7,490 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, інформацію про яку внесено до Державного земельного кадастру зі збільшенням розміру площі на 0,0001 га, а саме 7,4901 га, зважаючи на визнання позову відповідачем та відсутність заяв інших спадкоємців про прийняття ними спадщини, що виключає порушення прав, свобод чи інтересів третіх осіб, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то відповідно позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме - 1006,60 грн.. На підставі викладеного, ст.ст. 16. 319,321,328,1216,1217,1258,1261,1268,1269 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст. 125 ЗК України, і

Outcome: approved