Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що відповідно до договору купівлі продажу нерухомого майна укладеного 18.01.2000 року на Товарній біржі «Українська», зареєстрованого за № 29363, він став власником житлового будинку [ADDRESS]. Право власності за вищевказаним договором зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 18.01.2000 року. Оскільки вищевказаний договір купівлі продажу не був посвідчений нотаріально, позивач не може продати вказане нерухоме майно, тому змушений звернутися з даним позовом до суду. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Відповідач, повідомлена належним чином у судове засідання не з'явилася, до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивача просить задовольнити. Ухвалою суду від 08 листопада 2018 року цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до угоди купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 18.01.2000 року на Криворізькій філії Товарної біржі «Українська», між [PERSON], як продавцем з однієї сторони та [PERSON], як покупцем з іншої сторони, останній придбав житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 47,7 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. Вказаний житловий будинок належав продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченого державним нотаріусом Широківської державної нотаріальної контори 05.12.1997 року, право власності на яке зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Кривого Рогу в реєстраційній Книзі за № 12-768-42717. Пунктом 3 цього Договору визначено, що житловий будинок та земельна ділянка продані за 1500 грн., які продавець отримав від покупця до підписання договору. Зазначений договір, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991, зареєстровано на товарній біржі 18.01.2000 за № 29363 та не підлягав нотаріальному посвідченню. Згідно матеріалів справи, земельна ділянка площею 0,2540 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], передана у приватну власність позивача на підставі рішення Олександрівської сільської ради народних депутатів та угоди купівлі-продажу нерухомості та зареєстрована у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Шр № 4844 від 28.08.2000 року. Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 2000 році, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Статтею 153 ЦК УРСР1963 року визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі ; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня (ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» у редакції від 16.02.1997 року). Отже, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами досягнуто згоди по всім істотним його умовам, які сторони повністю виконали, а саме, продавець отримав грошові кошти, а покупцю передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на житловий будинок. Біржове оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості не суперечило діючому на час укладання спірного договору діючому законодавству, що також підтверджується реєстрацією права власності на житловий будинок за позивачем в Криворізькому бюро технічної інвентаризації (а.с.17). За положеннями ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно з ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» редакцією від 16.02.1993, в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» від 28.04.1978 № 3, визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Підстави для відхилення доказів судом відсутні, оскільки подані позивачем докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми. Враховуючи те, що угода купівлі-продажу нерухомого майна від 18.01.2000 року фактично відбулася, сторони всі свої зобов'язання за договором купівлі-продажу виконали, нерухоме майно належним чином зареєстровано на час укладання угоди, але в наступному нотаріальне посвідчення угоди не відбулося, суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною та визнати за позивачем право власності на вказану нерухомість. Судові витрати понесені позивачем не відшкодовувати та віднести на його рахунок за його власною заявою.

Outcome: approved