Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що йому стало відомо про те, що на все його майно постановою державного виконавця від 16.12.2013р. накладено арешт та заборонено його відчуження, постанова вмотивована наявністю заборгованістю по аліментах. Посилаючись на заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 7.08.2014р. у справі № 520/996/14ц щодо скасування заборгованості по аліментах та порушення його прав на розпорядження майном, просив суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом зняття арешту і заборони його відчуження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача Сокол Ю.С. проти позову заперечувала. Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Частиною 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. В той час, як передбачено ч.5 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем. Тому, накладання державним виконавцем арешту на усе майно, яке значно перевищує заборгованість за суму боргу за кредитним договором, є неправомірним, а винесення відповідної постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження суперечить вимогам ч.2 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження», якою чітко передбачено, що арешт може бути накладено лише в межах суми стягнення. Крім того, заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 7.08.2014р. у справі № 520/996/14ц, яке наявне в матеріалах виконавчого провадження ВП №40827075, набрало законної сили, скасована заборгованість позивача з аліментів по 1.02.2014р. у сумі 18557 грн. Державний виконавець відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 2.04.2012р. за № 489/20802, зобов'язаний перевірити майновий стан боржника. Як пояснив представник відповідача у матеріалах виконавчого провадження такі відомості відсутні. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, ухвалюючи постанову від 16.12.2013р. державний виконавець не вказав суми боргу позивача, наклав арешт на все майно позивача, що є неспівмірним, а враховуючи наявність заочного рішення суду від 7.08.2014р., мав скасувати такий захід, а отже арешт всього майна та заборона його відчуження порушує права та інтереси заявника на вільне володіння користування та розпорядження позивача своїм майном, а тому позов заявлено обґрунтовано і права позивача підлягають захисту.

Outcome: approved