Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 1960 року позивачу належить домоволодіння [ADDRESS]. У жовтні 2017 року позивач звернувся до нотаріуса щодо продажу вищезазначеного домоволодіння, на що отримала відповідь про неможливість вчинення нотаріальної дії з приводу продажу домоволодіння, так як у право установчому документі є виправлення. Тому позивач просить визнати за ним право власності на дане нерухоме майно. У судове засідання позивач та відповідачі не з'явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню із таких підстав. Згідно договору купівлі-продажу від 27 квітня 1960 року [PERSON] продала [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] Мар'їнського району Донецької області, яке складається із житлового будинку А-1 та тамбура а-1 загальною площею 42,5 кв.м., у тому числі жилою 24,5 кв.м., з господарськими будівлями сарай «Д-1», сарай «В-1», літня кухня «Б-1», тамбур б-1, погріб «П-1», паркан №1, за ціною 12000 руб. Набуття права власності [PERSON] на вказане домоволодіння регулюється нормами ЦК УРСР в ред.1922 року, Указом Президії ВР СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, відповідно до яких до компетенції виконкомів місцевих рад належало питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподрські книги місцевих рад. Відповідно до вимог діючого на той час законодавства - ЦК України 1922 року, договір від 27.04.1960 року був посвідчений нотаріально (реєстровий номер 3224) і був зареєстрований в Селидівському інвентаризаційному технічному бюро, про що маються відмітки на Договорі. У відповідності зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності зі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обовязковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обовязковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У відповідності зі ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, позивач зі свого боку виконав взяті на себе зобов'язання, сплативши вартість придбаного майна та прийняв його у своє володіння і обидві сторони вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків, що підтверджується зібраними доказами, суд приходить до висновку, що наявні всі передумови для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання за [PERSON] права власності на спірне майно.

Outcome: approved