Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому вточнив і мотивує тим, що на даний час він є стягувачем за виконавчим провадженням з виконання рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.05.2013р., яким з [PERSON] стягнута сума штрафу в розмірі 1 198 000,00грн. В порядку забезпечення позову та в межах виконавчого провадження було накладено арешт на усе майно боржника [PERSON], в т.ч. на квартиру [ADDRESS]. Запоріжжя. Разом з тим, рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частини вищевказаної квартири, в т.ч. на 1/3 частину, яка раніше належала його боржнику [PERSON]. Про існування такого рішення він особисто дізнався в 2016р. Не погоджуючись з даним рішенням, він подав апеляційну скаргу, яка була задоволена рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13.12.2016р. та рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовлено. Також йому стало відомо, що 21.05.2014р. [PERSON] подарувала належну раніше її чоловіку [PERSON] 1/3 частину спірної квартири своєму синові [PERSON] Вказаний договір дарування є недійсним, оскільки рішення суду, яким за [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частини зазначеної квартири, скасовано. Крім того, [PERSON] є рідним сином [PERSON], останній після вчинення правочину залишається зареєстрованим в спірній квартирі, фактично вчинення такого правочину було направлено на виведення майна [PERSON] з-під звернення стягнення за невиконаними зобов'язаннями. Тобто договір є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків. Укладання такого договору порушує його права як стягувача. Просить визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], укладений 21.05.2014р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрим О.В. за реєстровим №1671 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 13213588 від 21.05.2014р. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити повністю. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що жодних доказів фіктивності правочину позивач не надав, у [PERSON] не було умислу на укладання договору дарування, в т.ч. з метою виведення майна з-під арешту. Про наявність виконавчого провадження, де боржником є [PERSON], вона не знала. З грудня 2013р. вони в шлюбі не перебувають. Своє право власності на 2/3 частини зазначеної квартири вона набула за рішенням суду від 13.03.2014р., зареєструвала його в установленому порядку. При посвідченні договору дарування нотаріусом були перевірені усі документи. Укладаючи договір дарування, вона реалізувала своє власне волевиявлення на розпорядження належним майном на користь свого сина. Останній прийняв дар, зареєстрував право власності. Вважає, що законних підстав для скасування рішення суду від 13.03.2014р. не було, тому вона зараз оскаржує рішення апеляційного суду в касаційному порядку. Просить в позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Третя особа - приватний нотаріус ЗМНО Бугрим О.В. в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Треті особи - приватний нотаріус ЗМНО Чернявський В.В., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. З урахуванням думки осіб, які беруть участь у справі, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність неприбувших осіб. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним. За змістом ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є правочином. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст.204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 вказаного Кодексу. Згідност.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.717, ч.2 ст.719, ч.1 ст.722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.05.2013р. №337/1103/13-ц (2/337/776/2013) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнута сума штрафу в розмірі 1 198 000,00грн., сплачений судовий збір в сумі 1700,00грн., витрати на ІТЗ в сумі 120,00грн., усього 1 199 820,00грн.(арк..6-10 т.1). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15.10.2013р. вказане судове рішення залишено без змін (арк..11-18 т.1). 31.01.2014р. державним виконавцем Хортицького ВДВС м.Запоріжжя відкрито виконавче провадження ВП №41747575 з виконання виконавчого листа №№ 2/337/776/2013 від 30.10.2013р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 1 199 820,00грн.(арк.21 т.1). Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16.05.2016р. №337/1103/13-ц (6/337/52/2016) у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.05.2013р. проведено заміну стягувача [PERSON] його правонаступником [PERSON] Вказана ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27.09.2016р. (арк..20 т.1). Також судом встановлено, що боржнику [PERSON], а також його дружині [PERSON] та сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №19970 від 07.05.2007р. належала квартира [ADDRESS] належала (арк..71-72 т.1). Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.08.2011р. в порядку забезпечення позову [PERSON] до [PERSON], а також постановою державного виконавця Хортицького ВДВС від 08.02.2014р. в межах виконавчого провадження ВП №41747575 було накладено арешт на майно [PERSON], в т.ч. квартиру [ADDRESS] (арк..19,22 т.1). Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. №337/474/14-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про поділ майна подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частиниквартири [ADDRESS] (арк..66 т.1). Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13.12.2016р. за апеляційною скаргою [PERSON] рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя відмовлено. 21.05.2014р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрим О.В. за реєстровим №1671 було посвідчено договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Відчуджена частина квартири належала дарувальнику [PERSON] на праві власності на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. №337/474/14-ц, державна реєстрація права власності проведена 07.05.2014р. (арк..65 т.1). Право власності обдарованого [PERSON] на 2/3 частини зазначеної квартири було зареєстровано в установленому законом порядку 21.05.2014р. (арк..23 т.1). 27.12.2016р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], укладеного 21.05.2014р. між відповідачами [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що цей договір є фіктивним і порушує його права як стягувача за вимогами до колишнього власника цієї частини квартири [PERSON] З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування частини квартири безпідставними. По-перше, суд виходить з того, що відповідно до ст.15 ЦК України, ст.4 ЦПК України особа має право звернутися до суду у випадку порушення, невизнання або оспорювання свого цивільного права. За змістомст.215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним однією із його сторін або іншою заінтересованою особою, яка заперечує його дійсність з підстав, встановлених законом. Отже, особа, яка не є стороною у договорі, має право оспорити цей правочин виключно у випадку порушення її законних прав та інтересів, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чищоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, скільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. З обставин даної справи випливає, щометою звернення [PERSON] до суду з цим позовом фактично є спроба повернути своєму боржнику [PERSON]право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], яке неправомірно перейшло до інших осіб, з можливістю подальшого звернення стягнення на це майно в рахунок боргу. Разом з тим, боржник позивача [PERSON] не був стороною оспорюваного договору дарування. Право власності на належну йому 1/3 частину спірної квартири перейшло від нього до його колишньої дружини [PERSON] на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. Після набрання рішенням суду законної сили [PERSON] зареєструвала своє право власності на 2/3 частини зазначеної квартири і 21.05.2014р. уклала з [PERSON] договір дарування. Однак, після здійснення у виконавчому провадженні ВП №41747575 заміни стягувача з [PERSON] на [PERSON] останній поставив питання про оскарження рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. як заінтересована особа і Апеляційний суд Запорізької області, прийнявши апеляційну скаргу [PERSON], погодився з тим, що оскаржуване рішення суду порушує його законні права як кредитора. Крім того, Апеляційний суд Запорізької області прийшов до висновку, що рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. не відповідає вимогам закону і скасував його, відмовивши [PERSON] в задоволенні позовних вимог про поділ майна та визнання права власності на спірну квартиру. В результаті скасування рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. [PERSON] та [PERSON] повернулися в первісний стан, тобто квартира[ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Але, як вбачається з матеріалів справи, після скасування зазначеного судового рішення жодна із заінтересованих осіб, в т.ч. позивач [PERSON], не ініціювали питання внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 2/3 частини квартири[ADDRESS], яке виникло у неї на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р., і відновлення державної реєстрації права спільної сумісної власності попередніх власників - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Суд вважає, що саме відсутність діючого запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на частину спірної квартири позбавляє позивача [PERSON] реалізувати своє право стягувача за борговими зобов'язаннями до нього шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Таким чином, на думку суду, порушені права позивача [PERSON] як кредитора та стягувача за вимогами до боржника [PERSON] захищені шляхом скасування рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. В даному випадку суд не знаходить підстав вважати, що порушені права позивача [PERSON] можуть бути захищені шляхом визнання недійсним договору дарування частини квартири, укладеного 21.05.2014р. між [PERSON] та [PERSON], оскільки в результаті визнання цього договору недійсним відповідно до вимог ст.216 ЦК України право власності на 2/3 частини зазначеної квартири від [PERSON] повертається до [PERSON] Але, як вже зазначалось вище, в результаті скасування рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. [PERSON] такого права вже позбавлена. Позивач [PERSON], звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не був, належним чином не обґрунтував які саме його права порушені і що вони можуть бути захищені саме в обраний ним спосіб. По-друге, позивач [PERSON] оспорює дійсність укладеного договору дарування через його фіктивність, обґрунтовуючи це тим, що договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, оскільки [PERSON] є рідним сином його боржника [PERSON], останній після вчинення правочину дарування залишається бути зареєстрованим у спірній квартирі, укладання договору дарування було направлено на приховання (виведення) належного [PERSON] майна з-під звернення стягнення на нього на користь стягувача [PERSON] Крім того, рішення суду, яким право власності на належну раніше боржнику [PERSON] 1/3 частину спірної квартири було передано його дружині [PERSON], скасовано судом апеляційної інстанції. В даному випадку суд виходить з того, що особа в силу вимог ст.16 ЦК України має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним і, обравши за власним розсудом такий спосіб захисту, в силу вимог ст.12,81 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину, оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. За змістом норм діючого законодавства фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч.5 ст.203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто він вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», жодна дія на виконання правочину ними не вчиняється. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Разом з тим, оцінивши обставини справи та наявні докази, суд вважає, що позивач [PERSON] в порушення вимог ст.12,81 ЦПК України не довів суду, що в момент вчинення договору дарування внутрішня воля відповідачів [PERSON] та [PERSON] не відповідала її зовнішньому прояву, що вони мали зовсім інші цілі, ніж ті, що передбачені договором дарування, що цей договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що жодна з дій, передбачена цим договором, не була ними вчинена. Суд враховує, що укладання договору дарування направлено на безоплатну передачу дарувальником речі (дарунку) у власність обдарованого. Таке право виникає з моменту його прийняття обдарованим. Як встановлено судом, за змістом оспорюваного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] 2/3 частини спірної квартири і останній прийняв їх, про що, на думку суду, свідчить здійснення в день укладання договору дарування державної реєстрації права власності обдарованого [PERSON] на отримані в дар 2/3 частини нерухомого майна. Крім того, суд враховує, що [PERSON] був зареєстрований та проживав в спірній квартирі до укладання договору дарування, продовжив проживати в ній і після цього, 01.12.2016р. уклав договір міни вказаної квартири з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (арк..171-174 т.1), тобто реалізовував повноваження власника - вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним майном. Отже, фактичні обставини справи свідчать про те, що передбачені договором дарування від 21.05.2014р. правові наслідки дійсно настали, сторони договори - відповідачі у справі вчинили усі передбачені цим договором дії, виконали його, передавши майно від дарувальник обдарованому, що, в свою чергу, виключає можливість визнання такого договору фіктивним. Посилання позивача та його представника на те, що про фіктивність даного правочину свідчить намір сторін вивести це нерухоме майно з-під звернення стягнення за борговими зобов'язаннями [PERSON], суд вважає безпідставними, оскільки [PERSON] не був стороною оспорюваного договору дарування. Як вже зазначалось вище, право власності на 1/3 частини спірної квартири від нього перейшло до колишньої дружини [PERSON] на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р. в порядку поділу майна подружжя, після чого остання і подарувала 2/3 частини належної їй квартири своєму синові [PERSON] Позивач та його представник не надали суду жодних доказів тому, що [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу перебували у фактичних шлюбних відносинах, що [PERSON] була заінтересована вчинити відчуження спільного майна, діючи на користь [PERSON], що вона навмисно уклала оспорюваний зараз договір дарування. При цьому, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в діях всіх сторін правочину. В даному випадку позивач не довів суду, що в діях обох відповідачів як учасників договору дарування мав місце умисел на вчинення саме фіктивного правочину. При ухваленні рішення суд не бере до уваги доводи позивача та його представника про незаконність договору дарування від 21.05.2014р. в силу існування на момент його укладання арешту спірної квартири та в силу того, що рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 13.03.2014р., на підставі якого у [PERSON] виникло право власності на 2/3 частини спірної квартири, скасовано і відповідно [PERSON] не мала права відчуження цього майна. Суд вважає, що ці доводи не підлягають розгляду в межах даної цивільної справи, оскільки позивачем заявлені вимоги про визнання правочину недійсним саме як фіктивного (ст.234 ЦК України), а не як такого, що порушує публічний порядок (ст.228 ЦК України), або за яким особа, що його вчинила, не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203ЦК України). Крім того, підставою недійсності правочину згідно з вимогами ст.215 ЦК України є недодержання вимог, передбачених ст.203 ЦК України, саме в момент вчинення правочину. Станом на 21.05.2014р., тобто момент укладання договору дарування, рішення суду від 13.03.2014р. було чинним, право власності [PERSON] було зареєстровано в установленому законом порядку. На підставі вищевикладеного, суд не знаходить законних підстав для визнання договору дарування від 21.05.2014р. між [PERSON] та [PERSON] недійсним, у зв'язку з чим в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed