Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, який мотивує тим, що вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2014р., який набрав законної сили 23.03.2015р., відповідач [PERSON] був визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в результаті якого він отримав тяжкі тілесні ушкодження, що мають продовжувальний характер і трубують його до теперішнього часу, деякі рани не загоюються, він продовжує лікування, на що витрачає грошові кошти, але їх не вистачає. У звязку з браком коштів він не зміг пройти санаторно-курортне лікування, придбати допоміжні засоби тростину, устілку, відріз на колінний суглоб. У звязку з отриманими травмами він визнаний інвалідом і на протязі 2015р. йому була протипоказана робота в звичних виробничих умовах, він позбавлений можливості працевлаштування. Вироком суду від 22.12.2014р. з відповідача вже була стягнута шкода на його користь, в т.ч. матеріальна в сумі 800,00грн. та моральна в сумі 50\~000,00грн., але жодним чином вона відповідачем йому не сплачена до теперішнього часу. Після постановлення вироку і визначення розміру матеріальної та моральної шкоди він продовжував хворіти у звязку з отриманими травмами, лікуватися та витрачати на це певні кошти. Так, з 11.08.2015р. по 25.08.2015р. він знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Запорізької РБЦ. За період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. він витратив на придбання лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення 300,22грн., хоча фактично витрати були значно більшими. Крім того, вважає, що неправомірними діями відповідача йому спричинена моральна шкода, оскільки він зазнав фізичні та душевні страждання у звязку з ушкодженням здоровя, після винесення вироку і визначення моральної шкоди на час його постановлення він продовжує хворіти, стан його здоровя є незадовільним до теперішнього часу, він відчуває постійний біль та незручності, не може ходити без милиць, знаходиться під постійним наглядом лікарів, проходить амбулаторне та стаціонарне лікування, через стан свого здоровя він втратив професійну працездатність, визнаний інвалідом, не може виконувати роботу до домашньому господарству, враховуючи, що мешкає в селищній місцевості. Все це призвело до порушення звичного способу його життя і він вимушений докладати значних додаткових зусиль для його організації. Моральну шкоду оцінює в 15 256,00грн. Також просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду, яка полягає у втраті доходу внаслідок ушкодження здоровя, оскільки в період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. він був непрацездатний, йому встановлена 2 група інвалідності, він не працював. Оскільки на момент спричинення шкоди він не працював, розмір втраченого заробітку визначає, виходячи з мінімальної заробітної плати, що була встановлена в 2015р. і просить стягнути на свою користь 15\~256,00грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просять позов задовольнити. Додатково позивач суду пояснив, що після отримання травми з вини відповідача він дійсно погашно себе почуває, його здоровя було значно пошкоджено, він став інвалідом. Тривалий час він хворіє, постійно знаходиться під наглядом лікарів, лікується як амбулаторно, так і стаціонарно, витрачає значні кошти. Мешкає в селищній місцевості разом з матірю та сестрою, не працює за станом здоровя, йому протипоказаний тяжкий фізичний труд, він не може виконувати чоловічу роботу по домашньому господарству, оскільки рухається за допомогою милиць чи палиці, не може піднімати тяжкі речі. Раніше він офіційно працював, потім мав нерегулярні непостійні заробітки, підробляв водієм. На момент ДТП він не працював, тому розмір втраченого доходу він визначив, виходячи з мінімальної заробітної плати, що була встановлена в 2015р., коли він був визнаний інвалідом 2 групи. Ступень втрати професійної та загальної працездатності МСЕК йому не визначалась. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що дійсно мало місце ДТП, в якому він був визнаний винуватим. В результаті ДТП позивач дійсно отримав тілесні ушкодження і проходив лікування. Він також отримав травму в цьому ДТП і тривалий час також не може відновити своє здоровя, лікується, визнаний інвалідом 3 групи. Він згоден з тим, що повинен відшкодувати матеріальну шкоду позивачу у звязку з витратами на лікування, якщо ці витрати будуть підтверджені належними квитанціями. Щодо відшкодування моральної шкоди заперечує, оскільки така шкода в розмірі 50\~000,00грн. була стягнута з нього на користь позивача вироком суду. На даний час він не сплатив вказану суму, оскільки від отримання частини коштів після судового розгляду позивач відмовився, всієї суми у нього не було, а зараз він витрачає значні кошти на своє лікування. Вимогу про стягнення з нього витрат, повязаних з втратою доходу, також не визнає, оскільки позивач на момент ДТП не працював і ніякого доходу не мав. Також пояснив, що на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність як водія була застрахована страховою компанією, але якою саме він зараз вже не памятає, відповідні документи було пошкоджено під час ДТП і він після нього не повідомляв страхову компанію про ДТП. Згоден виплачувати шкоду позивачу у випадку її належного підтвердження. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Згідно з ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч.2 ст.16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди. Згідно з ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку з знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з ст.1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоровя фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у звязку з втратою здоровя, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Відповідно до ч.1 ст.1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоровя, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.\~\~\~\~ Відповідно до ч.3 ст.1197 ЦК України якщо потерпілий на момент завдання йому шкоди не працював, його середньомісячний заробіток (дохід) очислюється, за його бажанням, виходячи з його заробітку до звільнення або звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації у цій місцевості. Крім того, згідно з ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з розясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в п.4 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобовязана відшкодувати шкоду. При цьому, відповідно до п.16 вказаної постанови розяснено, що згідно з ст.21 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, власники наземних транспортних засобів зобовязані застрахувати свою цивільно-правову відповідальність з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Враховуючи положення ст.1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст.33 Закону обовязку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст.33 Закону обовязку зясовується судом першої інстанції. У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обовязку письмового надання страховику, з яким укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Відповідно до ст.10,11,57-60 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Суд встановив, що вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2014р. [PERSON] визнаний винуватим за ст.286 ч.2, 75 КК України і йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки. (арк..57-58) Також за цим вироком з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної школи 50\~000,00грн., матеріальної шкоди 800,00грн. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23.03.2015р. вказаний вирок суду змінений в частині вирішення питання про речові докази, в іншій частині залишений без змін. (арк..59-60) Таким чином, вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2014р. набрав законної сили 23.03.2015р. і є обовязковим для виконання. Вказаним вироком суду встановлено, що 04.08.2014 року, приблизно о 01 годині 30 хвилин, водій [PERSON], знаходячись у стані алкогольного спяніння, керуючи автомобілем «Хонда Сівік», державний реєстраційний номер [NUMBER], по Хортицькому шосе з боку вул. Маршала Судця в напрямку вул. Рубана у м. Запоріжжі, в порушення п.п. 10.1, 12.4 Правил дорожнього руху України, рухаючись із значним перевищенням швидкості руху, не переконався, що його дії будуть безпечними для других учасників дорожнього руху, змінив напрямок руху в напрямку зустрічної смуги руху, де скоїв зіткнення з лівою частиною кузова автомобіля «КАМАЗ 5320», державний номер [NUMBER] з причепом «ГКБ 8350», державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобілем «ДЕУ», державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який рухався позаду автомобіля «КАМАЗ». Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водієві [PERSON], згідно висновку експерта № 4311-М від 22.10.2014 року, було спричинено тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми живота з розривом 5,6,7,8 сегментів правої частки печінки зі скупченням крові в черевній порожнині і в порожнині малого таза, закритого вивиху головки правої стегнової кістки, перелому лівої стегнової кістки в середній її третині зі зміщенням кісткових фрагментів, закритого перелому латерального виростка лівої стегнової кістки, закритого перелому надколінка, закритого осколкових перелому правої п'яткової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, перелому лівої п'яткової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, закритих переломів обох кісток лівого передпліччя в середній їх третині зі зміщенням кісткових фрагментів, рани в області правого колінного суглобу, синців з набряком м'яких тканин в середній третині лівого передпліччя, набряку м'яких тканин в області правої п'яткової кістки на тлі явищ травматичного і геморагічного шоку тяжкого ступеня в сукупності кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння; струс головного мозку, рани в підщелепній області, у підборідній області, в області верхніх вік обох очей, множинні садна в області обличчя у [PERSON], які в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткостроковий розлад здоровя; забиття та садна в області тіла та кінцівок у [PERSON], які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткостроковий розлад здоровя. Відповідно до п.4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, обставини, встановлені вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2014р., зокрема, чи мало місце ДТП та чи вчинено воно з вини [PERSON], не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, яка стосується цивільно-правової відповідальності за наслідки цих дій. Також сторонами не оспорюється, тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню під час розгляду даної справи, що в результаті ДТП з вини відповідача [PERSON] позивач [PERSON] отримав тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, його стан здоровя погіршився, він проходив стаціонарне та амбулаторне лікування. Відповідно до висновку МСЕК від 24.12.2014р. позивачу первинно була встановлена 2 група інвалідності за загальним захворюванням внаслідок ДТП на строк до 01.01.2016р., йому протипоказана робота в звичних виробничих умовах, рекомендоване лікування у травматолога, невролога, санаторне-курортне лікування, користування милицями, палицею (арк..55). Відповідно до висновку МСЕК від 14.12.2015р. позивачу повторно була встановлена 3 група інвалідності за загальним захворюванням внаслідок ДТП на строк до 01.01.2017р., йому протипоказаний тяжкий фізичний труд, тривала ходьба, робота на висоті, може виконувати легкі підсобні роботи, рекомендоване лікування у травматолога, невролога, санаторне-курортне лікування, користування палицею, ортезом на колінний суглоб, ортопедичними устілками (арк..56). Аналогічні рекомендації та обмеження містяться в індивідуальних програмах реабілітації позивача [PERSON] як інваліда (арк..39-41, 50-52). Згідно виписки з історії хвороби №5105 позивач [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Запорізької ЦРЛ з 11.08.2015р. по 25.08.2015р. з діагнозом: стан після сочетанної травми в ДТП 04.08.2014р. (тупа травма живота, струс головного мозку, закрита травма грудної клітини, розрив 5-8 сегментів печінки, вивіх правого стегна, перелам стегнової кості, перелам лівого наколінника, перелам правої пьяточної кості, перелам обох кісток лівого передпліччя), трофяна язва пьяточної області. Призначено медикаментозне лікування: лораксон, серрата, кетанол, перевязки (арк..18). Згідно з наданими суду позивачем квитанціями ним було придбано 10.08.2015р. та 14.08.2015р. лікарські препарати та засоби, а 01.12.2015р. рентген плівка, марки та конверт для проходження МСЕК, усього на загальну суму 300,22грн. (арк..19). Згідно з випискою з амбулаторної карти позивача від 07.04.2016р. він знаходиться на диспансерному обліку у лікаря травматолога з вищевказаним діагнозом. Травма отримана в ДТП 04.08.2014р., після чого періодично проходить стаціонарне та амбулаторне лікування, потребує періодичного прийому обезболюючих препаратів, ортопедичну устілку, протезування лівого колінного суглобу. На момент останнього огляду виказує скарги на біль в правому колінному суглобі, правій стопі (відсутність рухів в пальцях), обмеження функцій лівого колінного суглобу (неповне зрібання). (арк..70) Згідно з копією паспорта позивача він зареєстрований в [INFO], де фактично і мешкає (арк..68). Згідно з копією трудової книжки позивача він з 23.01.2013р. по 22.03.2013р. працював вантажником ТОВ «Югком», звільнений за власним бажанням. Після цього відомостей про офіційне працевлаштування в трудовій книжці не міститься. (арк..69) Згідно довідок УСЗН Запорізької райдержадміністрації № 19 від 14.05.2015р. та №53 від 14.12.2015р. позивач з 15.12.2014р. отримує державну соціальну допомогу як інвалід загального захворювання 2 групи (до 31.12.2015р.) та 3 групи (з 01.01.2016р. по 31.12.2016р.) (арк..53-54). Також судом встановлено, що відповідачу [PERSON] 22.02.2016р. первинно встановлена 3 група інвалідності внаслідок загального захворювання, йому протипоказаний тяжкий фізичний труд, робота на висоті, рекомендоване лікування у травматолога, санаторно-курортне лікування (арк..71). Аналогічні рекомендації та обмеження містяться в програмах реабілітації відповідача нікішкіна С.Ф. як інваліда (арк.. 77-79). Згідно з виписками з історії хвороби відповідач періодично на протязі 2014-2016р. проходить стаціонарне та амбулаторне лікування з діагнозом: хронічний посттравматичний остеомієліт лівої локтівої кості, змішана контрактура лівого локтевого суглобу та пальців лівої кісті. Травма після ДТП 04.08.2014р. неодноразово здійснювались оперативні втручання (арк..73-75). Згідно копії трудової книжки відповідача йому з 29.09.2015р. розпочата виплата допомоги по безробіттю (арк..72). Згідно з довідкою ЖБК «Днепроспецсталь-15» №277 ві 06.04.2016р. відповідач мешкає за адресою: м.Запоріжжя, пр..Радянський, 5/164 разом з матірю [PERSON], 1950р.н., яка є пенсіонеркою за віком (арк.76-77). Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини даної справи, дослідивши надані сторонами докази на їх підтвердження з точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що ДТП, в результаті якого позивач [PERSON] отримав тілесні ушкодження, сталося з вини відповідача [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого як водія була застрахована певною страховою компанією, встановити яку на час розгляду даної справи не представилось можливим. При цьому, судом встановлено і не оспорюється сторонами, що вони в установленому законом порядку не повідомили страхову компанію про ДТП як страховий випадок. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, що не виконав свого обовязку повідомлення страховика, з яким було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, про ДТП і не заперечував проти покладання на нього обовязку відшкодувати позивачу шкоду у випадку її підтвердження. Таким чином, відповідно до вимог ст.1166,1167,1187,1194 ЦК України, з урахуванням вищевикладених розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд вважає необхідним покласти обовязок відшкодування шкоди, спричиненої позивачу в результаті ДТП, за фактом якого відповідач притягнутий до кримінальної відповідальності, на відповідача [PERSON] як заподіювача цієї шкоди. Суд вважає, що в результаті отримання тілесних ушкоджень, позивачу [PERSON] була спричинена матеріальна шкода, яка полягає у витратах, які він поніс на своє лікування протягом 2015р. Факт ушкодження здоровя позивача з вини відповідача, його подальше лікування та здійснення витрат на лікування підтверджений вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2014р., відповідними медичними документами (виписками з історії хвороби, висновками МСЕК, квитанціями), які суд вважає належними та допустимими доказами. Крім того, ця обставина визнана відповідачем [PERSON], тому матеріальна шкода підлягає стягненню з нього в повному розмірі в сумі 300,22грн. Також суд вважає встановленим та доведеним, що в результаті протиправних дій відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у звязку з ушкодженням свого здоровя та у душевних стражданнях у звязку з протиправною поведінкою щодо себе. При цьому, суд враховує, що в судовому засіданні відповідач факт спричинення такої шкоди також фактично не оспорював, але заперечував щодо її стягнення з тих підстав, що вироком суду від 22.12.2014р. з нього на користь позивача вже стягнута моральна шкода в сумі 50\~000,00грн. Суд не приймає до уваги вказані доводи відповідача і вважає, що після постановлення вироку суду і стягнення моральної шкоди, зокрема, протягом 2015р., позивач продовжував відчувати душевні страждання з приводу ушкодження свого здоровя, отримані ним травми мають продовжувальний характер, він продовжує відчувати фізичний біль, емоційні хвилювання, вимушений продовжувати лікування амбулаторно та стаціонарно, стан його здоровя не покращується, він визнаний інвалідом, не може працювати та утримувати себе, виконувати чоловічу роботу по домашньому господарству, враховуючи, що мешкає в сільській місцевості, тобто на протязі 2015р. був порушений звичний спосіб його життя. Вироком суду від 22.12.2014р. ці обставини, які були наявні в 2015р., не охоплені і позивач заявив в даному позові вимогу про стягнення моральної шкоди з інших підстав, ніж були предметом розгляду в межах кримінального провадження. Тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача спричинену з його вини моральну шкоду. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за період 2015р. суд відповідно до ст.23 ЦК України враховує характер правопорушення дорожня-транспортна пригода, яка спричинила тяжкі наслідки, що сталася з вини відповідача, який керував транспортним засобом в стані спяніння. За фактом даного ДТП відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності. В результаті даного ДТП піддане небезпеки життя та здоровя людини, які відповідно до ст.3 Конституції України визнаються найголовнішими соціальними цінностями. Також суд враховує глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивача, погіршення його здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, а саме те, що, будучи чоловіком працездатного віку (30 років), отримав ряд тілесних ушкоджень, в т.ч. на обличчі, тілі, кінцівках, що спричинили тривалий розлад його здоровя, в 2015р. він знаходився на стаціонарному лікуванні, перебуває на диспансерному обліку у травматолога, періодично проходить амбулаторне лікування, змушений пересуватися за допомогою милиць та палиці, позбавлений можливості працювати, виконувати чоловічу роботу по домашньому господарству в сільській місцевості, був визнаний інвалідом 2 групи. В результаті отриманих тілесних ушкоджень позивач на протязі 2015р. продовжував відчувати сильний фізичний біль в процесі оброблення ран, проведення інших лікувальних процедур, а також при русі, стан його здоровя періодично погіршувався, у звязку з чим він звертався до лікарів, приймає медикаментозне лікування. Тілесні ушкодження викликали у позивача не тільки фізичні незручності, а й відповідний психоемоційний дискомфорт. Він, на думку суду, переніс психоемоційний стрес та сильні душевні хвилювання через незадовільний стан його здоровя і визнання інвалідом в достатньо молодому віці, у звязку з неможливістю працювати, утримувати себе та близьких родичів, вести звичний спосіб життя, став пригніченим та напруженим, і продовжує докладати значних додаткових зусиль для його організації та поновлення свого фізичного та душевного стану. При визначенні розміру моральної шкоди суд вважає необхідним врахувати ту обставину, що вироком суду від 22.12.2014р. на користь позивача вже була стягнута моральна шкода в розмірі 50\~000,00грн., і на даний час вирішується питання про стягнення моральної шкоди, спричиненої в результаті протиправних дій відповідача за негативні наслідки, що мали продовжувальний характер протягом 2015р. Характер, глибина та тривалість фізичних та душевних страждань позивача, на думку суду, на протязі 2015р., про зрівнянню з тими, що були враховані при визначенні розміру моральної шкоди під час постановлення вироку суду від 22.12.2014р., мали вже не занадно загострений стан. Той факт, що стягнута за вироком суду від 22.12.2014р. сума моральної шкоди до теперішнього часу позивачу відповідачем не сплачена, не може враховуватися при визначенні розміру моральної шкоди за даним позовом. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Крім того, розмір моральної шкоди не залежить від розміру майнової шкоди. Виходячи з вищевказаних обставин, принципу розумності, виваженості і справедливості, з урахуванням стану здоровя сторін та їх матеріального стану, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 1000,00грн., задовольнивши позов в цій частині частково. Вказану позивачем суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 15 256,00грн. суд вважає перебільшеною і такою, що не відповідає вимогам ст.23 ЦК України та обставинам даної справи. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, яка складається з втраченого позивачем доходу за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р., суд виходить з того, що ч.1 ст.1195 ЦК України передбачено право потерпілої особи на відшкодуваня заробітку (доходу), втраченого ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. При цьому, таке право виникає з дня встановлення особі МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Відповідно до п.12 постанови №6 Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розмір відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв'язку з ушкодженням здоров'я, встановлюється, виходячи зі ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Таким чином, суд вважає, що розмір втраченого доходу потерпілого повинен обовязково визначатись з урахуванням ступеня втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності з моменту встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров'я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про пенсійне забезпечення» причини й групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України. З аналізу п.п.1,11 Положення про медико-соціальну експертизу, п.п.3,26,27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою КМУ від 3 грудня 2009 року №1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом МОЗ України від 5 вересня 2011 року №561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Інваліди II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. При цьому, особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. Судом встановлено, що позивач [PERSON] був визнаний інвалідом 2 групи 24.12.2014р., тому право на відшкодування втраченого заробітку він має з цього моменту. Але під час встановлення МСЕК групи інвалідності позивачу, йому не було визначено ступень втрати професійної чи загальної працездатності, оскільки ушкодження здоровя позивача не було повязано з виконанням трудових обовязків, а настало в силу загального захворювання (ДТП). Згідно з Наказом МОЗ України №6 від 17 січня 1995р., зареєстрованого МЮУ 26.07.1995р. №255/791, визначення ступеня втрати загальної та професійної працездатності у потерпілих, не пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків проводиться комісіями судово-медичної експертизи. В судовому засіданні судом було розяснено позивачу та його представнику їх обовязок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розяснено характер спірних правовідносин та обсяг обставин, які підлягають доказуванню у даній справі, право заявити клопотання про проведення судово-медичної експертизи на факт встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивача внаслідок ушкодження здоровя та визнання його інвалідом. Але позивач та його представник категорично відмовились від заявлення такого клопотання. В той же час представник позивача зазначила, якщо суд прийде до висновку про необхідність визначення розміру відшкодування з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, то розмір відшкодування має бути не меншим 65% від суми позовних вимог, оскільки відповідно до п.2.13.3 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя, повязане з виконанням трудових обовязків, затвердженого Наказом МОЗ України № 420 від 05.06.2012р., при виражених функціях організму, що призводять до значного обмеження життєдіяльності за умови збереження здатності до самообслуговування, та відсутності потреби в постійному сторонньому догляді чи допомозі (2 група інвалідності) і можливості виконання професійної діяльності лише у спеціально створених виробничих умовах ступінь втрати професійної працездатності встановлюється не менше 65%. Суд не приймає такі доводи представника відповідача, оскільки зазначеним Порядком визначено загальні умови визначення ступеня втрати професійної працездатності для інвалідів 2 групи та його нижча межа. В залежності від характеру ушкодження здоровя конктерної особи ступінь втрати професійної працездатності може бути іншим, більшим за 65%. Який ступень втрати професійної працездатності може бути визначений позивачу з урахуванням характеру наявних саме у нього ушкоджень здоровя, суд самостійно не має можливості визначити, оскільки зясування таких обставин потребує спеціальних медичних знань. Наявність у позивача як інваліда 2 групи 65% ступеня втрати професійної працездатності суд вважає припущенням і не може врахувати при постановленні рішення, оскільки відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем \~\~в порушення вимог ст.10,60 ЦПК України не доведено\~\~обставину щодо ступеня втрати ним професійної чи загальної працездатності в результаті ушкодження здоровя з вини відповідача, яка, на думку суду, є істотною для вирішення питання про відшкодування позивачу втраченого доходу, у звязку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Суд вважає безпідставними доводи представника позивача про те, що ступень втрати професійної чи загальної працездатності не повинен братися до уваги при визначенні розміру втраченого доходу, оскільки позивач на час ушкодження здоровя не працював і втрачений ним дохід повинен визначатися, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, відповідно до ч.2 ст.1195 ЦК України, яка не містить посилань на врахування ступеня втрати професійної чи загальної працездатності. Як вже зазначалось, передбачене ч.1 ст.1195 ЦК України право потерпілої особи на відшкодування втраченого заробітку, в будь-якому випадку повязано з втратою чи зменшенням професійної або загальної працездатності. Норма ч.1 ст.1195 ЦК України є загальною. В той час, коли норми ч.2 ст.1195 ЦК України лише конкретизують порядок визначення розміру такого відшкодування особам, які в момент завдання шкоди не працювали, визначаючи базу для розрахунку мінімальну заробітну плату. Відсутність в ч.2 ст.1195 ЦК України, на відміну від ст.1197 ЦК України, прямої вказівки на врахування ступеня втрати професійної працездатності, в даному випадку не має ніякого правового значення, оскільки норми ст.1195,1197 ЦК України повинні застосовуватись у взаємозвязку. Також суд не погоджується з доводами представника позивача щодо необхідності визначення розміру втраченого доходу позивача, виходячи з мінімальної заробітної плати, відповідно до ч.2 ст.1195 ЦК України, у звязку з наступним. Аналіз норм ст.1195, 1197 ЦК України у взаємозвязку дає підстави для висновку про те, що розмір втраченого доходу фізичної особи, яка на момент завдання шкоди працювала, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоровя, який не може бути меншим від пятикратного розміру мінімальної заробітної плати (ч.1,2 ст.1197). Якщо потерпілий на момент завдання шкоди не працював, але до каліцтва перебував у трудових\~\~відносинах та був звільнений, застосовуються положення ч.3 ст.1197 ЦК України, відповідно до яких його середньомісячний заробіток обчислюється, виходячи з його заробітку до звільнення або звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації в цій місцевості. Лише якщо потерпілий взагалі ніколи не перебував у трудових відносинах, розмір відшкодування визначається за\~\~ч.2 ст.1195 ЦК України, виходячи з мінімальної заробітної плати. Судом встановлено і підтверджується копією трудової книжки позивача, що останнім основним місцем його роботи було ТОВ «Югком», де він з 23.01.2013р. по 22.03.2013р. працював вантажником. Ушкодження здоровя позивача, внаслідок якого він визнаний інвалідом 2 групи, мало місце 04.08.2014р. і на цей момент він не працював. Суд вважає, що у звязку з цим при визначенні розміру втраченого доходу позивача слід застосовувати положення ч.3 ст.1197 ЦК України, відповідно до якої такий розмір повинен визначатися у відсотках від його середньомісячного заробітку, який він мав до звільнення або звичайного розміру заробітної плати вантажника в Запорізькій області. Але, позивач та його представник свої вимоги грунтують на інших нормах закону (ч.2 ст.1195 ЦК України), що в свою чергу, не є підставою для відмови в задоволенні позову. В той же час доказів розміру заробітку позивача до звільнення з вказаного місця роботи, або розміру заробітної плати вантажника, позивач в силу вимог ст.10, 60 ЦПК України суду не надав. На підставі вищевикладеного, суд вважає необхідним в задоволенні позову в цій частині позовних вимог відмовити в силу їх недоведеності. Відповідно до ст.84,88 ЦПК України, з урахуванням вимог ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу (складання позовної заяви та участь адвоката в судовому засіданні) в сумі 600,00грн., оскільки ці витрати підтверджені належними доказами договором про надання правової допомоги адвоката, розрахунком наданих адвокатом послуг та їх вартості, який міститься в цьому договорі, квитанціями про фактичну сплату позивачем адвокату вказаної суми, яка не перевищує граничний розмір компенсації, встановлений вказаним законом.

Outcome: partial