Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом в якому просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 16.03.2015 року у розмірі 44 500,00 грн., інфляційні втрати за прострочення зобов`язання за період з 16 серпня 2017 року по 16 травня 2019 року у сумі 19402,00 грн. і 3 % річних у сумі 4231,00 грн., мотивуючи тим, що 16 березня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № 16/03-2015 про надання позики, на зворотній основі на загальну суму в розмірі 30 000,00 гривень (тридцять тисяч гривень) під 70 % за користування позикою, виходячи із фактичної заборгованості, виходячи із фактичної заборгованості. Позику відповідач мав повернути до 16 серпня 2016 року, проте він здійснив лише три платежі на загальну суму 6500,00 грн. У вищевказані строки відповідач в порушення своїх договірних зобов`язань позику не повернув, на неодноразові вимоги позивача щодо повернення боргу жодним чином не відреагував, тому позивач має права на отримання інфляції і 3% річних у зв`язку з тривалим невиконанням ним грошового зобов`язання, які виникли на договору № 16/03-2015 про надання позики. Також позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу 1000грн. і судовий збір 768,40 грн., сплачений ним за подання позову до суду. Відповідач повторно не явився в судове засідання; був повідомлений належним чином, шляхом направлення йому рекомендованих листів за адресою його місця проживання, відзив на позов не подав. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, і він не повідомив про причини неявки. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності і про згоду на ухвалення заочного рішення. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, вважає можливим розглянути справу заочно, згідно ст.223 та ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Сумом встановлено, що 16.03.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 16/03-2015, згідно якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп., під 70% за користування позикою, виходячи із фактичної заборгованості, дата повернення позики 16 серпня 2016 року. (а.с. 9). Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Тому суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача суму боргу за договором позики від 16.03.2015 року у розмірі 44 500,00 грн., інфляційні втрати за прострочення зобов`язання за період з 16 серпня 2017 року по 16 травня 2019 року у сумі 19402,00 грн. і 3 % річних у сумі 4231,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 768,40 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 1000 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Тобто, позивачем понесено судові витрати, пов`язані із розглядом справи у сумі 1768,40 грн.

Outcome: approved