Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 22.11.2017 року мотивуючи тим, що 23.01.2015 року померла його мати [PERSON], [INFO]. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS]. Він, [PERSON], та відповідач - [PERSON] являються спадкоємцями першої черги після померлої матері. Він у визначений законодавством строк звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав, однак постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з тим, що не визначена частка померлого у спільному майні. Тому, позивач просив в судовому порядку визначити частку померлої 23.01.2015 року [PERSON], у майні спільної сумісної власності у вигляді квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить задовольнити вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи № 139/2015 щодо майна померлої 23.01.2015 року [PERSON], встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленою статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Судом встановлено, що 23.01.2015 року у віці 73 років померла [PERSON], яка була зареєстрована та проживала з 03.04.2001 року по день смерті за адресою: [ADDRESS]. Разом із нею на день смерті був зареєстрований та проживав [PERSON] з 03.04.2001 року по теперішній час. Позивач [PERSON] являється сином померлої, зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], тому у визначений законодавством строк 19.05.2015 року звернувся до нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини та 13.11.2017 року отримав постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадкове майно в звязку з тим, що неможливо визначити частку спадкодавця у праві власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 4-11) та матеріалами спадкової справи № 139/2015 щодо майна померлої 23.01.2015 року [PERSON] ( а.с. 39-62). Також, з матеріалів спадкової справи ( а.с. 39-62) вбачається, що [PERSON] та [PERSON], сини померлої 23.01.2015 року [PERSON], заяву про відмову від прийняття спадщини за законом не подавали, позивач подав заяву про прийняття спадщини, а відповідач відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, заповіт [PERSON] не складала. Отже, [PERSON] та [PERSON], являються спадкоємцями першої черги після померлої 23.01.2015 року матері [PERSON]. З Договору купівлі продажу квартири від 21.03.2001 року ( а.с. 60 на звороті), вбачається, що [PERSON] та [PERSON] набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS], даний договір посвідчено державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 1-1302 та зареєстровано 21.03.2001 року в Білоцерківському МБТІ за № 11189. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно п.224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може видати свідоцтво про право власності на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення ( визначення) частки померлого в спільному майні. Відповідач не надав до суду жодних належних та допустимих доказів в спростування доводів позивача та в підтвердження домовленостей між ним та [PERSON] щодо встановлення розміру часток у квартирі. Отже, враховуючи, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, суд приходить до висновку, що частка померлої 23.01.2015 року [PERSON], у майні спільної сумісної власності у вигляді квартири [ADDRESS], становить 1/2 частину, на яку мають право [PERSON] та [PERSON], в порядку спадкування, а 1/2 частина вказаної квартири належить на праві власності відповідачу згідно вказаного договору купівлі продажу. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати позивача компенсуються за рахунок відповідача в разі задоволення позовних вимог, тому з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються судові витрати в розмірі 640,00 грн. ( сплачений позивачем судовий збір а.с. 2).

Outcome: approved