Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу з відповідачем, посилаючись на ті обставини, що перебуває з нею у шлюбі з 21 червня 2008 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сімейні відносини з відповідачем не склались через різне розуміння сімейних прав та обов'язків, різні погляди на зміст сімейних відносин, відсутність взаєморозуміння та поваги. Відповідачем фактично велась боротьба за лідерство в сім'ї, не визнавався його авторитет як чоловіка, що призвело до значного дисбалансу подружніх відносин, зміст яких був зведений до рівня систематичного нагадування переліку його зобов'язань. Такі відносини викликали постійні суперечки та призвели до фактичного припинення шлюбних відносин. Збереження шлюбу суперечить інтересам кожного члена сім'ї. Не заперечуючи проти позову про розірвання шлюбу, відповідач пред'явила зустрічні вимоги до позивача, просила стягнути аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі у розмірі 4000 гривень щомісячно до досягнення сином повноліття. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 27 січня 2016 року первісний та зустрічний позов об'єднано в одне провадження. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, посилаючись на ті обставини, що вони з відповідачем мають різні погляди на шлюб та сім'ю, постійні непорозуміння та суперечки в присутності дитини призвели до припинення шлюбних відносин, з серпня 2015 року він проживає окремо, примирення вважає неможливим. Зустрічний позов визнав частково. Пояснив, що завжди утримував та буде утримувати сина в розмірах, необхідних для життя і розвитку дитини. Вважає, що має сплачувати аліменти у частці від заробітку з огляду на ті обставини, що офіційно працевлаштований, має постійний заробіток. Вимоги позивача про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень вважає не обґрунтованими, здійснювані нею витрати явно зайвими, частину наданих доказів такими, що не підтверджують витрат на сина. Представник відповідача визнала вимоги про розірвання шлюбу, суду пояснила, що шлюб сторін не відповідає інтересам її довірителя, тому не підлягає збереженню, причиною припинення шлюбних відносин є поведінка позивача, який проводив багато часу поза межами дому, а у серпні 2015 року залишив сім»ю. Підтримала заявлені відповідачем зустрічні вимоги про стягнення аліментів. Вказала, що позивач має достатній дохід для сплати аліментів у розмірі, що вказаний позивачем, оскільки займається адвокатською практикою, розмір його доходу є мінливим та не може бути доведеним відповідачем. Кошти у визначеному відповідачем розмірі необхідні з метою найму житла в місті Києві. Відповідач після припинення шлюбних відносин має проблеми з утриманням житла для проживання її та дитини. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані письмові докази, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, зустрічний позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 21 червня 2008 року, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві 21 червня 2008 року, свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Піївською сільською радою Миронівського району Київській області 24 грудня 2008 року. Фактичні взаємовідносини подружжя є наступними. З серпня 2015 року сторони шлюбних стосунків не підтримують, проживають окремо. Шлюбні відносини між ними припинені через різне розуміння подружніх прав та обов'язків, різні погляди на шлюбні відносини. Постійні суперечки призвели до фактичного припинення шлюбних відносин та втрати взаєморозуміння і поваги в сім'ї. Сторони не змогли створити в сім'ї атмосферу, основану на почуттях взаємної любові та поваги. Розлад в сім'ї не носить тимчасового характеру. Рішення обох з подружжя про небажання збереження шлюбу є категоричним. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та їх малолітньої дитини, що має істотне значення, і не зможе створити нормальних умов для спільного сумісного життя подружжя. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що є достатня кількість підстав для розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Заходи щодо примирення подружжя відповідно до ст.111 Сімейного кодексу України є непотрібними. Відсутні підстави, які виключають можливість вирішення питання про розірвання шлюбу, встановлені ст. 110 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання обов'язків батьків щодо утримання дитини за загальним правилом визначаються за домовленістю між ними. При відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на неповнолітню дитину та ненадання дитині утримання, той із батьків, з ким проживає дитина, має право на стягнення аліментів у судовому порядку. Судом встановлено, що дитина проживає з відповідачем, позивач надавав кошти на утримання сина. Оскільки обов'язки по утриманню дитини батьки несуть спільно, згоди щодо розміру аліментів на утримання сина сторонами не досягнуто, з позивача аліменти підлягають стягненню в судовому порядку. Визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 183 та ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України аліменти на дитину стягуються у відповідній частці від заробітку (доходу) батьків. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Наявність у позивача доходу, який є мінливим та достатнім для стягнення аліментів в розмірі, визначеному у зустрічній позовній заяві, відповідач не довела. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Вказані норми матеріального та процесуально права встановлюють обов'язок батьків утримувати своїх дітей до досягнення повноліття з урахуванням істотних обставин, що можуть впливати на розмір такого утримання і це повинно бути доведено сторонами спору належними та допустимими доказами. Відповідачем не доведено вимог про стягнення з позивача аліментів на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 40000 гривень. Належними доказами відповідачем не підтверджено факт наявності у позивача мінливого чи нерегулярного доходу та спроможності сплачувати аліменти у розмірі 4000 гривень, а також наявності інших обставин, що мають істотне значення та можуть бути підставою для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Факт отримання позивачем у 2011 році свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, на підтвердження якого відповідач надала профайл адвоката, не оспорюється позивачем, проте не є доказом, який підтверджує факт зайняття такою діяльністю та отримання від неї мінливого чи нерегулярного доходу, достатнього для сплати аліментів у вказаному розмірі. Посилання представника відповідача на потреби її довірителя та розмір витрат, які вона несе на утримання дитини, не є обставинами, що мають істотне значення та можуть бути підставою для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Судом не встановлено фактів, які вказують на те, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін, не встановлено фактів приховування позивачем доходів з метою ухилення від сплати аліментів. Згідно наданої позивачем довідки, виданої генеральним директором товариства з обмеженою відповідальністю «Астон Бізнес Сервіс» 02 лютого 2016 року, він займає посаду заступника генерального директора вказаного товариства та має посадовий оклад 1500 гривень на місяць. При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню на користь відповідача, суд враховує ті обставини, що батько дитини офіційно працевлаштований, має постійний дохід, не має на утриманні інших осіб. Стягнення аліментів у частці від заробітку позивача є можливим та не порушує інтереси сторін і дитини. З урахуванням вказаних обставин суд вважає, що з позивача необхідно стягнути аліменти на утримання сина в частці від його заробітку. З огляду на позицію позивача, така частка підлягає встановленню в розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу). За правилами ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Рішення в частині стягнення аліментів з позивача в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Звертаючись з позовом про розірвання шлюбу позивач сплатив судовий збір та просив вказані витрати покласти на нього. З огляду на позицію позивача понесені ним витрати не підлягають стягненню з відповідача. При подачі зустрічного позову відповідач була звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати за зустрічною позовною вимогою підлягають стягненню з позивача на користь держави. На підставі викладеного, ст.ст. 105, 110, 112, 141, 160, 180 - 184, 191 Сімейного кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial