Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій вказує, 18.04.2018 року його було звільнено внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Згідно із довідкою боржника на час звільнення належна до виплати суму заробітної плати склала 21002,93 грн. Зазначена суму була перерахована на його картковий рахунок 19.06.2018 р. Позивач просить стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 25670,04 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив застосувати строк позовної давності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.\~3\~ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Сторонами по справі визнається те, що наказом по підприємству № 68-к від 18.04.2018 р. [PERSON] звільнено за п. 2 ст. 40 КЗпП України з підставі невідповідності виконуваній роботі внаслідок отримання професійного захворювання. На час звільнення належна до виплати суму заробітної плати складала 21002,93 грн., яка була перерахована [PERSON] на його картковий рахунок в АТ «Райффайзен Банк Аваль» 19.06.2018 р. Зазначені обставини, визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, відповідачем визнається той факт, що при звільнені [PERSON] ним не виконано обов`язок, щодо виплати всіх сум, що належали позивачу. Щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КзПП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з частиною другою статті 233\~КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Як частиною першою статті 94 КЗпП України, так і частиною першою статті 1\~Закону України\~«Про оплату\~праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 ЗаконуУкраїни «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 552/3404/17, вимога про оплату середнього заробітку є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України. Отже, суд приходить до висновку, що мало місце невиплата належних працівникові сум у день його звільнення, отже відповідач повинен виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактично розрахунку - з 18.04.2018 р. по 19.06.2018 р. Отже, враховуючи час затримки розрахунку - 44 дні (44х583,41 (середньоденна заробітна плата) = 25670,04 гривень) до стягнення з відповідача підлягає 25670,04 гривень. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір у розмірі 768,40 гривень. На підставі викладеного, ст. ст.\~116,\~117 КЗпП України,

Outcome: approved