Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись, що 11.05.2007 між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», та [PERSON] , було укладено Кредитний договір №1090. За умовами даного договору AT «Ощадбанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 60 000.00 грн. строком на 120 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 11.05.2017 року під 16% річних. Відповідно до умов кредитного договору виконання зобов`язань за ним забезпечується іпотекою нерухомого майна, яким являється квартира [ADDRESS] загальною площею 55,0 кв. м. Про вказану обставину свідчить Іпотечний договір №2072, укладений 11.05.2007 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д. за зареєстровим №1330. За умовами цього договору накладено заборону на відчуження зазначеного нерухомого майна. Позивач виконав свої зобов`язання за договором. Натомість, відповідач належним чином умови укладеного договору не виконує, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом та відсотками. Станом на 13.02.2019 заборгованість становить 26562.09 грн, з яких: 12 683,63 грн. - загальна сума прострочених чергових платежів за кредитом (за основним боргом); 7 069.43 грн. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу по кредиту; 349.39 грн. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом; 4950.10 грн. - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості по основному боргу з 12.02.2016 по 12.02.2019; 288.38 грн. - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум по процентам з 12.02.2016 по 12.02.2019; 1163.36 грн. - загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по основному боргу з 12.02.2016 по 12.02.2019; 57.80 грн. - загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по процентам з 12.02.2016 по 12.02.2019. Зазначає, що виконання позичальником вимоги Банку щодо дострокового повернення кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов Кредитного договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання такої вимоги від Банку. 04.07.2018 Банком були направлені на адресу відповідачів листи-вимоги про необхідність погашення не пізніше 30 календарних днів з дня отримання останніх заборгованості за кредитним договором. На разі, такі листи відповідачі не отримали у звязку із закінченням встановленого строку їх зберігання на поштовому відділенні і вони були повернуті Банку та про що свідчать наявні у матеріалах справи копії поштових конвертів (а.с. 33-34). Вважає, що за викладених обставин у Банку виникає необхідність реалізувати право на стягнення заборгованості в примусовому порядку. Посилається, що вартість переданого в іпотеку нерухомого майна згідно умов Іпотечного договору № 2072 від 11.05.2007, посвідченого приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д. 11.05.2007 за реєстровим №1330, сторони визначили в розмірі 120 000.00 грн. Просить стягнути на свою користь з відповідача вказану загальну суму заборгованості, звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира [ADDRESS] , а також понесені у справі судові витрати по оплаті судового збору в сумі 3842.00 грн. У відповідності до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощено позовного провадження від сторін не надходили. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у ньому обставин і підстав та просив задовольнити. Також на час розгляду спору судом позивачем зменшено розмір позовних вимог, загальна сума яких ним визначена ним в розмірі 4710.84 грн. таку свою позицію позивач обгрунтував частковим погашеннм відповідачем на час судового розгляду справи кредитної заборгованості в сумі 21850.72 грн. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими, у судове засідання не зявилися, про причину своєї неявки суд не повідомили. За викладеного та зі згоди позивача суд ухвалює рішення у відсутності відповідачів при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін спору, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про частокаве задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. В судому засіданні встановлено, що 11.05.2007 між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1090. За умовами договору позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 60 000.00 грн строком на 120 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 11.05.2017 під 16% річних. Згідно з п. 1.3.2 Кредитного договору виконання зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна, яким являється квартира [ADDRESS] загальною площею 55,0 кв. м і про що свідчить також укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 11.05.2007 Іпотечний договір № 2072, який посвідчено приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д. за зареєстровим № 1330 і відповідно до умов якого накладено заборону на відчуження зазначеного нерухомого майна. За вимогами підпункту 1.5 Кредитного договору позичальник в особі [PERSON] зобов`язався щомісячно до 25 числа платіжного місяця здійснювати платежі в валюті наданого кредиту шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок в Банку, що зазначений в цьому Договорі, а саме по: - погашенню кредиту рівними частинами в сумі 500.00 грн щомісячно з червня 2007 по квітень 2017 включно, а останній платіж в сумі 500.00 грн не пізніше дати остаточного погашення Кредиту; - сплаті процентів, які нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з травня 2007, а останній платіж не пізніше дати остаточного погашення кредиту. За змістом п. 1.6.1. Кредитного договору проценти нараховуються Банком на рахунок відкритий в Банку для нарахування та обліку нарахованих доходів за кредитом щомісячно за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення терміну, на який надано кредит. Виконання позичальником вимоги Банку щодо дострокового повернення кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов Кредитного договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання такої вимоги від Банку (п. 3.4. Кредитного договору). Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в сумі 60 000.00 грн. Позаяк, позичальник свої зобов`язання по Кредитному договору належним чином не виконує, що спричинило станом на 13.02.2019 прострочену заборгованість на загальну суму 26 562.09 грн., яка включає в себе: 12 683,63 гр - загальна сума прострочених чергових платежів за кредитом (за основним боргом); 7 069.43 грн - загальна сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу по кредиту; 349.39 грн - загальна сума пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом; 4950.10 грн - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості по основному боргу з 12.02.2016 по 12.02.2019; 288.38 грн - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум по процентам з 12.02.2016 по 12.02.2019; 1163.36 грн - загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по основному боргу з 12.02.2016 по 12.02.2019; 57.80 грн. - загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по процентам з 12.02.2016 по 12.02.2019. 04.07.2018 позивачем було направлено поштовим звязком [PERSON] та [PERSON] листи-вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та погашення кредитної заборгованості. Вказані листи-вимоги відповідачами отримані не були та повернуті позивачу у зв`язку з закінченням терміну їх зберігання відповідно 01.08.2018 та 09.08.2018. Зважаючи на викладене позивач звернувся з метою реалізувати своє право на стягнення заборгованості у примусовому порядку. Згідно п. 5.2. Кредитного договору, за порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми боргу та/або сплати процентів за користування Кредитом, та/або сплати суми комісійної винагороди, та інших платежів за цим Договором, позичальник зобов`язався сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0.05 % від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення. У п. 8.1. Кредитного договору сторони погодили, що договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Відповідно до умов Кредитного договору сторони визначили терміном остаточного повернення кредиту 11.05.2017. Відповідно до п. 6.1 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з своїх обов`язків, передбачених цим договором та/або у випадку невиконання боржником своїх обов`язків передбачених Кредитним договором, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих іпотекодавцем у відповідності з цим Договором, виявиться недійсною. Пункт 3.1.3. іпотечного договору вказує, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором та/або цим Договором в тому числі невиконання або неналежного виконання Боржником зобовязання за Кредитним договором вцілому або в будь-якій його частині, якщо прострочення строку будь-якого з платежів або його частина становить більше 2 (двох) місяців. Пунктом 6.6 Іпотечного договору надано право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в п.7.4 цього Договору, а також іншими способами, передбаченими законодавством на момент звернення стягнення та умовами цього Договору. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст. 19 ЦК України, за якими суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно ст. 83 ЦК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст. 525, 526, 530, 572, 575, 590, 591, 599, 611, 612, 625, 631, 638, 1054 ЦК України. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплати проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами частин першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок отримання процентів встановлюється договором. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За вимогами ст.. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 530, 631 ЦК України, якщо у зобов`язання встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк і закінчення останнього не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с. 6-20), який позивач долучив до матеріалів справи, містить інформацію щодо предмета доказування - наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, одержаний без будь-яких порушень порядку, встановленого законом, сумнівів у суду не викликає, а тому на переконання суду є належним та допустимим доказом такої обставини у сукупності з іншими отриманими у справі доказами. 21.08.2019 відповідачем [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 21850.72 грн. і таким чином невідшкодованою з огляду на поданий позивачем розрахунок ціни позову станом на 03.09.2019 залишилася бути кредиторська заборгованість в сумі 4710.84 грн., яка є предметом спору відповідно до поданої позивачем 03.09.2019 заяви про зменшення позовних вимог. На вказану обставину побічно вказує також довідка № 229 від 22.08.2019 за підписом керуючого ТВБВ № 10026/0583 філії - Головного управління по місту Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України» про відсутність заборгованості за кредитом та відсотках за користування останнім з боку відповідача у справі [PERSON] відповідно до умов кредитного договору № 1090 від 11.05.2007. На підставі викладеного порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь кредитної заборгованості на загальну суму 4710.84 грн. Звідси, позов в цій частині вимог підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з частиною першою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених у статті 12 Закону України «Про іпотеку». Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»). У статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Тобто законом передбачено певні способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Частиною третьою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки зазначене положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини справи зі змістом цього положення, визначити, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема принцип справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Застосовуючи положення частини третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку», для суду є обов`язковою правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року у справі № 6-340цс15, відповідно до якої законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене може бути враховано лише в разі, якщо порушенням основного зобов`язання іпотекодержателю не завдано збитків. З огляду на загальний розмір невідшкодованої станом на 03.09.2019 кредиторської заборгованості в сумі 4710.84 грн, процентне співвідношення розміру останньої на час розгляду спору судом становить 3.93 % від вартості предмета іпотеки, визначеної сторонами у розмірі 120 000, 00 грн. відповідно до умов пункту 1.3 Кредитного договору №1090 від 11.05.2007. На переконання суду, порушення іпотекодавцем основного зобов`язання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, а звернення стягнення на предмет іпотеки в цій справі не є єдиним можливим способом захисту порушених прав кредитора, який призводитиме до відновлення його порушених прав та перебуватиме у межах здійснення цивільних прав. Хоча законодавством безпосередньо не визначено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання, суд враховує конкретні обставини цієї справи, застосовує загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню, оскільки вартість предмета іпотеки, визначена в договорі іпотеки, є значно більшою за несплачену частину заборгованості за кредитними зобов`язаннями. Таким чином, у задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира [ADDRESS] загальною площею 55,0 кв. м, слід відмовити. Такого свого висновку суд дійшов з врахуванням позоції Верховного суду, викладеної у постанові від 26.09.2018 у справі 295/10621/13-ц. Підсумовуючи викладене, слід прийти до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Понесені позивачем судові витрати підлягають у відповідності до ст.141 ЦПК України відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог і таким чином до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 707.70 грн.

Outcome: partial