Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. За його згодою у вищевказаному будинку була зареєстрована його рідна донька - [PERSON], [INFO] та онук - [PERSON], [INFO]. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20.08.2018 (справа №320/4425/18) позов [PERSON] задоволено та визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Рішення суду набрало законної сили 20.09.2018. Проте, на цей час залишається зареєстрованим його онук - [PERSON]. У зв'язку з тим, що у будинку залишається зареєстрованим його онук, виникли труднощі щодо реалізації його права власності, а саме: сплата додаткових коштів на утримання будинку за відповідачів та можуть виникнути труднощі в майбутньому при здійснення свого права при відчуженні нерухомості, так як в будинку зареєстровані інші особи. Ним було вжито всіх необхідних дій для досудового регулювання спору, однак через відсутність інформації про засоби зв'язку з відповідачами, вирішити даний спір в позасудовому порядку не вбачається можливим. Сторони судове засідання не з'явилися. Від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи за його та позивача відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце і дату судового засідання був повідомлений належним чином. Судова повістка надсилалась йому його останнім зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS]. Однак до суду повернувся конверт із відміткою: «за закінченням терміну зберігання», що вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене належним чином. Про поважні причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило. Крім того, відповідач викликався до суду шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України: http://ml.zp.court.gov.ua/sud0815. З урахуванням наведеного суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Від представника третьої особа до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просить прийняти рішення на підставі наявних у справі документів, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області щодо вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Судом встановлені наступні обставини. Позивачу, [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 29.10.1987./а.с.8-9/ За згодою позивача у вищевказаному будинку була зареєстрована його рідна донька - [PERSON], [INFO] та онук - [PERSON], [INFO]. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20.08.2018 (справа №320/4425/18) позов [PERSON] задоволено та визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Рішення суду набрало законної сили 20.09.2018./а.с.11,12/ Згідно довідок відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області №7794,7792 від 29.11.2018 [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], а [PERSON], [INFO], знята з реєстрації за вищевказаною адресою на підставі заочного рішення суду №320/4425/18 від 20.08.2018./а.с.25,26/ Згідно копії довідки голови квартального комітету від 27.10.2018 [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але не проживає./а.с.10/ Згідно копії довідки голови квартального комітету від 22.11.2018 [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але не проживає з дня народження./а.с.21/ Відповідно до висновку №63/19 від 28.03.2019, орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області не має достатніх підстав підтримувати позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON], в частині визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки в даному випадку спірні відносини виникли між власником житла та членом його сім`ї, а не наймачем, то необхідне застосувати дану норму ЦК України при вирішенні спору. Так як інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Відповідно до п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. З матеріалів справи вбачається, що за адресою: [ADDRESS], [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], не проживає з часу народження. Як зазначено в постанові Верховного Суду України № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Наявність реєстрації відповідача [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] у будинку за вище вказаною адресою позбавляє можливості позивача здійснювати право власності у повному обсязі. Вирішуючи питання стосовно визнання малолітньої дитини, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного Ч.4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Постановою Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 229/3757/15-ц сформовано правовий висновок, відповідно до якого малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітній [PERSON], [INFO], в інтересах якого діє [PERSON], у спірному будинку з часу народження не мешкав. Системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігають або втрачають таке право автоматично разом з батьками. В матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], бере участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірного житлового будинку вона не зверталася та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у їх проживанні в спірному житловому приміщенні. З огляду на викладене, суд критично ставиться до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області №63/19 від 28.03.2019 та не приймає його до уваги при прийнятті рішення по даній цивільній справі. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, є достовірними та обґрунтованими, сумніву у суду не викликають, а тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Outcome: approved