Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду зі своїм вищезгаданим позовом. В позові вказує, що 16.06.2014 року помер чоловік відповідача - [PERSON]. За життя спадкодавцем 03.03.2010 року було складено заповіт, яким все майно він заповів позивачу. У власності [PERSON] перебувала ? частина квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] просить суд визнати за нею у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право власності на ? частину спірної квартири. У судовому засіданні позивач та її представник наполягли на заявленому позові за вказаними в ньому підставами, а представник відповідача, як і третя особа [PERSON], заперечили на позов, вказуючи на відсутність у спадкодавця права власності на спірну квартиру. При цьому представник відповідача зауважив, що його довіритель жодним чином не порушив прав позивача та не перешкодив йому в оформленні спадкових прав. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцем після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 16 червня 2014 року помер [PERSON], про що слідує із свідоцтва про його смерть від 17.06.2014 року. За життя, 3 березня 2010 року, спадкодавець склав заповіт. Таким заповітом, посвідченим того ж дня приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за № 378, [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] За вимогами ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Стаття 1234 ЦК України зазначає, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Позивач належно прийняла спадщину, бо у встановлений законом строк звернулася до нотарісу із відповідною заявою від 15.09.2014 року про прийняття спадщини, про що достовірно вбачається із матеріалів наданої суду спадкової справи № 104 за 2014 рік, заведеної приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] Постановою нотаріуса від 13.01.2015 року позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] з причин ненадання правовстановлюючого документу на квартиру, що увійшла до спадкової маси. Натомість, сторона позивача належними доказами підтвердила право власності спадкодавця на спірну квартиру. Так, половина спірної квартири належить відповідачу на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2005 року, за змістом якого [PERSON] та [PERSON], перебуваючи у шлюбі між собою, сплатили із сумісних коштів подружжя пайові внески за спірну квартиру. Дійсно, як слідує із довідки ЖБК № 17 «Машинобудівник» від 20.07.2009 року [PERSON] був членом зазначеного кооперативу, йому належить спірна квартира, вартість якої було сплачено повністю ще у 1988 році. Частина 1 ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на той час, визначала, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Більш того, на підставі довідки, виданої ЖБК № 17 «Машинобудівник» від 12.10.1993 року, у ОП «ЗМТІ» було зареєстроване право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS], про що вбачається із довідки ОП «ЗМБТІ» від 02.10.2008 року, про вказане слідує також із даних технічного паспорту на спірну квартиру. Оскільки порушень же встановленого законом порядку при складанні та посвідченні вищевказаного заповіту \~судом встановлено не було,

Outcome: approved