Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача суму заборгованості у розмірі 120 266.45 гривень та суму судових витрат у розмірі 1 921.00 гривень судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.12.2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 0.00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та відсотків нарахованих за користування кредитом відповідач належним чином не виконав, в зв`язку з чим у нього перед позивачем станом на 31.05.2019 року виникла заборгованість по кредитному договору у розмірі 251 580.26 гривень. Позивач, тобто кредитодавець на свій розсуд просить суд стягнути на його користь з відповідача [PERSON] суму заборгованості у розмірі 120 266.45 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 5 719.25 гривень та заборгованості по процентам за користування кредитом з 16.12.2010 року по 30.07.2018 року в розмірі 114 547.20 гривень. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою від 02.07.2019 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 01.08.2019 року (а.с.52). 17.07.2019 року на електронну адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а.с.57-59), а 24.07.2019 року отримано той же відзив відповідача поштовим листом, з підтвердженням надіслання відзиву позивачу (а.с.60-65). Згідно даного відзиву відповідач позовні вимоги не визнав, при цьому не заперечував факт укладення ним 16.12.2010 року кредитного договору АТ КБ «ПриватБанк» та отримання ним кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Відповідач зазначає, що кредитною карткою користувався до листопада 2014 року, останній платіж за цією карткою здійснював 20.11.2014 року, та у подальшому більше карткою не користувався. Будь-яких інших карток в цьому банку не мав. Стверджував у відзиві, що платежі 02.03.2015 року в сумі 14.25 гривень та 20.03.2017 року в сумі 50.00 гривень він не здійснював. На думку відповідача, оскільки строк дії кредитної картки, яка була йому видана в 2014 році закінчився в листопаді 2014 року, з позовом позивач звернувся лише у 2019 році, а тому позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим кредитним договором. З цих підстав просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. 31.07.2019 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача про перенесення судового засідання (а.с.66-68). 01.08.2019 року сторони в судове засідання не прибули, будучи належним чином повідомленими (а.с.55). Судове засідання ухвалою суду від 01.08.2019 року відкладено на 17.09.2019 року (а.с.70). 20.08.2019 року судом отримано відповідь позивача на відзив відповідача (а.с.73-78). В цій відповіді позивач звертає увагу на те, що даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. По даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Дія договору пролонгується кожні 12 місяців. Картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. А тому кредитний договір чинний, а заперечення відповідача нічим не обґрунтовані. Крім того, кредитна картка є поновлюваною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, можу знову користуватися нею у межах строку дії картки. Оскільки відповідач користувався карткою, та останній внесений ним платіж було здійснено 20.03.2017 року, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено. 04.09.2019 року відповідач надіслав заперечення на відповідь позивача на відзив відповідача (а.с.79-82). На думку відповідача безпідставними є посилання позивача на те, що строк дії кредитного договору пролонгується кожні 12 місяців, оскільки за умовами укладеного 10 грудня 2010 року кредитного договору передбачено погашення кредиту саме щомісячними платежами, а кінцевий строк погашення кредиту визначено закінченням строку дії картки. При підписанні анкети-заяви не було оговорено та зазначено про збільшення строку позовної давності, тому безпідставним є застосування до спірних правовідносин строку позовної давності в 50 років. 17.09.2019 року сторони в судове засідання не прибули. Позивач вдруге надіслав заяву про перенесення судового розгляду (а.с.90-92). Відповідач надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив врахувати його відзив на позовну заяву та в задоволенні позову відмовити (а.с.85-89). В зв`язку з цим, ухвалою суду від 17.09.2019 року вдруге було відкладено судовий розгляд з урахуванням клопотання позивача на 22.10.2019 року(а.с.94), про що повідомлено сторонам по справі (а.с.95). 02.10.2019 року представником позивача надіслано до суду пояснення (а.с.98-111). Відповідно до цих пояснень позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. До пояснень долучив виписку з банківського рахунку, яка містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату укладення договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції). Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами. Згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором, а також те, що враховуючи останній здійснений платіж позивачем 20.03.2017 року то строк позовної давності не пропущений. В судове засідання 22.10.2019 року сторони не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином (а.с.96, 97). Представник позивача разом з позовною заявою спрямовував на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника (а.с.44). Відповідач надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог (а.с.112-113). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 16 грудня 2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, що складається з анкети-заяви позичальника, пам`ятки про умови кредитування, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, викладених на банківському сайті http://privatbank.ua. Вказане підтверджується змістом анкети-заяви позичальника, в якій вказано, що вона із вищезазначеними документами ознайомлена та погоджується, що ці документи разом із заявою складають кредитний договір (а.с.5). З матеріалів справи вбачається, що долучені до позову як анкета-заява, так і довідка про умови кредитування є практично нечитаємими, і з`ясувати їх зміст практично не можливо (а.с.5, 10). Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.11-34) не містять підпису відповідача. За змістом наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 16.12.2010 року, станом на 31.05.2019 року за відповідачем [PERSON] обліковується заборгованість у розмірі 251 580.26 гривень, з яких: 5 719.25 гривень - заборгованість за кредитом, 240 475.26 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 385.75 гривень - заборгованість за пенею та комісією (а.с.6-9). Разом з цим, позивач на власний розсуд вважає за можливе стягнути з боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, а саме 120 266.45 гривень, з яких: - 5 719.25 гривень - заборгованість за кредитом, - 114 547.20 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом з 16.12.2010 року по 30.07.2018 року. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина 2 статті 1055 ЦК України). За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України) Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина 2 статті 207 ЦК України). З дослідженої судом анкети-заяви ледь вбачається, що відповідачем підписано лише заяву на отримання кредиту, та і сам відповідач не заперечував цього факту. При цьому, підписаний сторонами договір не містить умов щодо сплати відсотків, пені та штрафу. В той же час, долучені до позовної заяви довідка про умови кредитування (а.с.10), а також Витяг з умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.11-34) не містять підпису відповідача, а отже не можуть визнаватися кредитним договором. При цьому суд зазначає, що підписана відповідачем заява на кредитування, що містить посилання на Умови та правила надання банківським послуг, не містить прив`язки до редакції умов та правил, а тому не дозволяє встановити, які саме умови мали на увазі сторони у 2010 році (рік укладення договору). Отже, матеріали справи не містять доказу, що саме ця довідка про умови кредитування та Витяг з Умов і правил розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків, неустойки (пені, штрафів) і саме в таких розмірах. Відтак, за відсутності письмового договору про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг та відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком довідка про умови кредитування та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічну позицію висловила Велика палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, зазначивши, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання до запропонованого договору. З дослідженої виписки по рахунку відповідача [PERSON] слідує, що останній активно користування отриманою кредитною карткою у період з 17.12.2000 року по листопад 2014 року, і повного погашення заборгованості за цим кредитним договором з виписки не вбачається. З урахуванням викладеного, а також того факту, що суду не надано письмового договору, підписаного відповідачем, про те, що він приймає умови щодо нарахування, відсотків, пені та штрафів, а також те, що відповідач не заперечує підписання анкети-заяви 16.12.2010 року в АТ КБ «ПриватБанк» та отримання ним кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, користування цією карткою, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог - стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту та відмови в позові в частині стягнення відсотків. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача що він не здійснював платежі за кредитним договором 02.03.2015 року в сумі 14.25 гривень та 20.03.2017 року в розмірі 50.00 гривень, та є підстави для застосування строків позовної давності, оскільки відповідачем жодними доказами не доведено суду той факт, що вказані платежі ним, відповідачем не здійснювалися. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як роз`яснено в абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом «Про судовий збір»). Загальна сума заявлених вимог складала 120 266.45 гривен, судовий збір сплачений в сумі 1921.00 гривен (а.с.1). Згідно з цим рішенням суду задоволено вимоги на загальну суму 5 719.25 гривень (тіло кредиту). Тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам (5 719.25 гривен х 1.5 %), що становить 85.78 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial