Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 11.05.2016 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва він був позбавлений батьківських прав відносно його доньки [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що він ухилився від своїх батьківських обов'язків, доньку не утримував, не піклувався про її фізичний та духовний розвиток. Рішенням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації над дитиною був призначений опікун - [PERSON]. З матір'ю дитини, яку було засуджено за вчинення кримінального правопорушення, він (позивач) перебуває в зареєстрованому шлюбі. В даний час змінилися умови його життя та ставлення до ситуації, яка призвела до позбавлення його батьківських прав. Він веде добропорядний спосіб життя, має постійне місце роботи. Він бажає і має можливість приймати участь в житті дитини, піклуватися про неї, сприяти її розвитку та гарному вихованню. Спиртні напої та наркотики він не вживає, позитивно характеризується на роботі. За останній рік провідує дочку не рідше разу на тиждень. Дитина визнає його як батька. Для комфортного проживання дитини ним створені всі умови - підготовлено окреме ліжко, місце для навчання та відпочинку. Оскільки він проживає сам, а мати доньки не має змоги піклуватися про дитину, він звернувся до рідної сестри жінки, яка погодилася йому допомогти. Також, він поставив дитину в чергу в дошкільний навчальний заклад. Крім того, опікун не заперечує щодо поновлення його батьківських прав. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Додатково зазначив, що жінку з дитиною з роддому забирав саме він. Проте, через місяць дружина з дитиною пішла, її переманили якісь люди, які заставляли її красти. Через три місяці вона попалася на крадіжці, переховувалася. Однак, згодом її знайшли та засудили. Про те, що дитина залишилася сама, він дізнався в січні 2015 року. Заяву про відмову від дитини він писав. Рішення про позбавлення батьківських прав не оскаржував. Дитину в останнє бачив десь в жовтні 2016 року. Проте, він хоче зустрічатися з дитиною, бачити її. Представник відповідача і третьої особи (Служби у справах дітей) в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав викладених в письмових запереченнях. Додатково зазначив, що дружина позивача разом з дитиною пішла від нього через місять після народження дитини, проживала з громадянським чоловіком. Після затримання матері дитини, остання проживала у чужих людей. В березні 2015 року позивач писав заяву про відмову від дитини. В серпні 2015 року він писав заяву, що не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, та щодо передачі дитини до дитячого будинку «Берізка». Коли забрали дитину в чужих людей, спочатку вона була в лікарні, а з 02.09.2015 року в дитячому будинку «Берізка». На даний час дитина проживає з опікуном, який має і власну дитину. В лютому 2018 року мати дитини, яка не позбавлена батьківських прав, відбуде покарання, і дитина буде їй повернута. В судовому засіданні [PERSON] з позовом не погодився, заперечував щодо його задоволення. Зазначив, що у позивача своя мета, і він (позивач) не розуміє, що таке бути батьком. З 26.09.2016 року дитина проживає у нього. Підтвердив, що позивач спочатку зустрічався з дитиною 4-5 раз протягом двох місяців. Однак, після їх зустрічей дитина замикалася. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], яка працює головним спеціалістом у Службі у справах дітей. Свідок зазначила, що з позивачем почали працювати з жовтня 2015 року, після надходження документів з Деснянської служби. Позивач не дуже впевнено себе поводив, його влаштовували зустрічі з дитиною раз на тиждень в дитячому будинку. Однак, дитину необхідно було влаштувати до родини, про що повідомлявся позивач. Зауважила, що дитина проживала з матір'ю та її співменшканцем. Позивач довго міркував чи його це дитина, робив експертизу. Казав, що подасть апеляційну скаргу на рішення, яким його позбавлено батьківських прав, але так і не подав. Позивач казав, що йому буде допомагати з донькою його син, проте, син позивача сказав, що у них натягнуті стосунки, що він мало спілкується зі своїми онуками, і що батько не має змоги виховувати дитину, його влаштовують лише зустрічі з дитиною. Вона (свідок) роз'яснювала позивачу про його право на оскарження рішення, але він вимагав це від неї. Зауважила, що позивач це людина, яку треба супроводжувати, а його син цього робити не буде. Позивач бажає, щоб дитина була з ним з метою, надією, що дружина після відбування покарання повернеться до нього. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, який є представником і Служби дітей, [PERSON], свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в суді та не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 19.08.2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] народилася [INFO], батьками записано - [PERSON] та [PERSON]. Встановлено, що мати дитини - [PERSON] відбуває покарання у Збаразькій ВК-63 МЮ України в Тернопільській області. Строк покарання з 27.08.2015 року по 27.02.2018 року. 11.05.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини - [PERSON]. В процесі розгляду даної справи [PERSON] заявлялося клопотання щодо призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи для з'ясування його батьківства. 29.03.2016 року складено висновок експертизи, відповідно до якої батьківство [PERSON] було підтверджено. В судовому засіданні він пояснював, що має намір забрати дитину, спілкувався з дружиною, яка пообіцяла, що повернеться до нього. Згідно висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації вони вважали за доцільне позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх дитини. При прийнятті рішення, судом було встановлено, що з 02.09.2015 року дитина знаходилася в дитячому будинку «Берізка» на державному утриманні, при цьому жодних заходів щодо повернення доньки [PERSON] не вживав, не вирішував її житлове питання та матеріальне забезпечення. Як і не оскаржував вказане рішення. Рішення набуло законної сили 23.05.2016 року. Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 594 від 23.10.2015 року малолітню [PERSON] влаштовано до дитячого будинку. Рішенням Вінковецького районного суду Хмельницької області від 01.04.2016 року за позовом Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, вимоги були задоволені частково, малолітню [PERSON] було відібрано у її матері без позбавлення батьківських прав, передано органу опіки, та стягнуто аліменти на утримання дитини. При розгляді справи мати дитини заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав, погоджувалася на сплату аліментів. Пояснювала, що доньку вона дуже любить, і її ніколи не залишала, дитина весь час була з нею, на інших людей не залишала, крім того часу, коли її затримала міліція. Перед затриманням вона погодила з міліцією, щоб доньку передали до лікувального закладу, а потім її помістили в місця позбавлення волі. Має надію вийти достроково, і виховувати свою дитину. Розпорядженням № 384 Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.07.2016 року [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Розпорядженням № 500 Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.09.2016 року [PERSON] призначено опікуном на [PERSON]. Згідно Акту № 45 обстеження умов проживання слідує, що малолітня [PERSON] мешкає в окремій кімнаті разом з донькою опікуна, забезпечена всім необхідним для повноцінного життя та розвитку. З Інформації про результати роботи та психологічний стан неповнолітньої [PERSON] № 8/148, що проводився в квітні 2017 року, слідує, що проживання дитини в сім'ї опікуна позитивно вплинуло на її особистісний розвиток. Згідно Висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.04.2017 року № 3479/41/3/103, що розглядали питання доцільності поновлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки, комісія дійшла висновку про недоцільність поновлення його батьківських прав. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати своїх дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, готувати їх до праці. Батьки повинні матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.ст. 164, 165 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Позбавлення батьківських прав проводиться тільки в судовому порядку. При розгляді таких справ необхідним є подання письмового висновку органів опіки і піклування. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Сім'я - це батько, мати і щоденна любов до дітей. Бути справжнім батьком - це героїзм, вміння іти проти течії сучасної моделі сім'ї, де батьки більшу частину свого часу віддають роботі та мало уваги приділяють дітям. Своїм вихованням тато показує дитині зовнішній світ. Це його приклад вчить активності, творчості, ризику, вміння подолати труднощі, іти проти течії, змінювати навколишній світ та захищати найменших. Дитина пильно придивляться до поведінки батька. Відповідно до ст. 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. При вирішенні справи про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина. Пред'явлення позову про поновлення батьківських прав зобов'язує суд до значної аналітичної роботи, адже належить з'ясувати не лише те, чи змінилася поведінка позивача взагалі, а головне те, наскільки ці зміни є глибокими і стійкими, щоб одночасно підтвердити його виправлення. В даному випадку позивач, вже досить тривалий час не опікується своєю дитиною. Так, було встановлено, що через місяць після народження дитини, дружина позивача забрала дитину та пішла від нього, проте, позивачем, як батьком дитини, не надано жодних доказів на підтвердження того, що він дбав про дитину, опікувався нею. Крім того, після затримання матері дитини правоохоронними органами, дитина знаходилася в сторонніх людей, і відповідачем не було вчинено жодних дій щодо повернення дитини, натомість, він відмовлявся від дівчинки. З 02.09.2015 року дитина знаходилася в дитячому будинку, в 2016 році позивач періодично навідував доньку, але коштів на її утримання не надав. В подальшому дитині був призначений опікун, і з 26.09.2016 року дитина проживає в його родині. З часу проживання у опікуна, позивач відвідував дитину лише перші два місяці. Як підтвердив позивач, останній раз він бачив дитину в жовтні 2016 року. Коштів на її утримання батько не сплачував. Як зазначив сам позивач, він має бажання зустрічатися з дитиною, бачити її. Крім того, позивач проживає в двохкімнатній квартирі, де одну кімнату займає сам позивач, другу кімнату його колишня дружина, яка паралізована. Місце, де б дитина спала, займалася, гралася відсутнє. Тоді як в родині опікуна дівчинка проживає в окремій від дорослих, кімнаті, має усі умови для розвитку, відпочинку. Таким чином, проаналізувавши надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. З часу винесення рішення про позбавлення позивача батьківських прав, яке позивач не оскаржував, його поведінка не змінилася. На думку суду, у позивача відсутні якості, які необхідні для чоловіка, який має бажання дійсно бути батьком дитини, а особливо, маленької дівчинки, яка перебувала в ситуації, що склалася до того як вона потрапила під опіку. Таким чином, враховуючи надані докази, та обміркувавши їх обґрунтованість, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є недоведеними. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed