Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, якій у подальшому уточнив та в остаточному варіанті просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 4\~025 грн. 89 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 55\~982 грн.55 коп., посилаючись на те, що після звільнення з роботи їй не було виплачено заборгованість по заробітній платі в повному обсязі. В останнє судове засідання позивач, та представник позивача не зявилися, від останього надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, надіслав відзив. Судом встановлено, що з 2007 року по 25.11.2014 року позивач працював у Житомирському обласному спеціалізованому ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт Добровільного пожежного товариства України, що не заперечується відповідачем. В день звільнення позивача з роботи відповідачем не було виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі за весь час роботи, яка на даний час становить 4\~025 грн. 89 коп. Суд не приймає надані відповідачем розрахункові листки, оскільки відсутній підпис позивача про отримання коштів, як і не надано інших доказів про отримання коштів позивачем. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115 КЗпП України визначено строки виплати заробітної плати. Згідно частини першої цієї статті заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. (Дана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 26.10.2016 р. у справі 6-1395цс16) Таким чином, позов в частині вимог щодо стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати підлягає задоволенню. В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити за пропуском строку звернення, оскільки відповідач вказує про застосування ст.. 233 КЗпП України (а.с.37). На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial