Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] на праві приватної власності належав будинок [ADDRESS] Позивач зазначає, що за життя [PERSON] склав заповіт, за яким заповідав житловий будинок йому. Після смерті [PERSON] позивач, як спадкоємець за заповітом, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Діти спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] на спадщину не претендують. Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, тому він просить визнати за ним право власності будинок в порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON] Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача - Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, надав суду заяву у якій просить суд про розгляд справи за його відсутності, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала заяву, згідно якої просить про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти визнання за позивачем права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON], який йому доводився батьком. Представник третьої особи - Першої Павлоградської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть /а.с.51/. Рішенням виконкому Міської Ради депутатів №14/202 від 16 квітня 1955 року , [PERSON] було відведено земельну ділянку, загальною площею 540 кв. м. на праві безстрокового користування для будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] 20 вересня 1955 року між Виконкомом Павлоградської міськради депутатів та [PERSON] було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності за вищевказаною адресою, який посвідчено Павлоградського нотконторою 18.10.1955 р. і зареєстровано у реєстрі за №4123 /а.с. 59/. 03 грудня 1958 року житловий будинок, забудовника [PERSON], розташований за адресою: [ADDRESS], було введено в експлуатацію, що підтверджується актом №27 від 03.12.1958 р. про завершення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння. Зазначений акт було затверджено рішенням Виконкому міськради м.Павлограда №9/557 від 27.12.1958 р. /а.с.114/. У 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1958 році житлового будинку [PERSON] набув статусу власника житлового будинку. [PERSON] заповів належний йому на підставі особистої власності житловий будинок, розташований на [ADDRESS] будинок [PERSON] (а.с.54). Позивач звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON], проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок [ADDRESS] що підтверджується відповіддю нотаріуса від 16.10.2013 року /а.с.82/. З копії спадкової справи №1004/2012 до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що непрацездатними за віком спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON] /а.с. 47/. У відповідності до ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідач [PERSON], яка доводилася померлому [PERSON] донькою, відмовилися від належної їй частки спадкового майна, на користь спадкоємця за заповітом [PERSON] /а.с.49/. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що разом з померлим [PERSON], який доводився йому батьком, на момент смерті не проживав, з заявою про прийняття спадщини не звертався. На спадкове майно після померлого батька він не претендує та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені у заповіті. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки , що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом, спадкодавцю належало спірне майно на праві приватної власності, спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку у спадщині відмовилися від її прийняття, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved