Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 04.07.2012 року між нею та відповідачем було укладено договір позики №1901, за яким вона (позивач) позичила відповідачу грошові кошти у сумі 300 000,00 грн. на безвідсотковій основі. Пунктом 2 договору позики передбачено, що повернення зазначеної суми має бути здійснено в місті Києві до 05.09.2012 року. Ні на вказану дату, ні по цей час відповідач кошти не повернув. Враховуючи це, з метою захисту свого права звернулася до суду з даним позовом та просила стягнути з відповідача, відповідно до вимог ст.ст.1046, 1050, 625 ЦК України, суму позики з урахуванням індексу інфляції - 377 326,27 грн., три проценти річних - 21 698,63 грн. Також просила стягнути з відповідача штрафні санкції згідно умов договору позики - п.2, у розмірі суми позики 300 000,00 грн. В загальному просила стягнути на її користь з відповідача 699 024,90 грн. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити та врахувати додатково їх письмові пояснення щодо розрахунку розміру заявлених вимог. Пояснили, що оцінки коштовності позивач не може надати, і дана коштовність бралася в забезпечення іншого грошового зобов'язання, і коштовність була повернута після повернення відповідачем 10 000 доларів США. Документів про наявність іншого грошового зобов'язання відповідача перед позивачем не мають. Позивач в судовому засіданні 27.03.2015 року пояснювала, що кошти, які вона позичила відповідачу, були не її, вона їх теж позичила. Протягом трьох років призначалися зустрічі у нотаріуса, на які відповідач не приходив. Кошти їй були дуже потрібні, вона постійно просила відповідача повернути їх. Щодо коштовності зазначила, що дійсно оцінювала її, є документ оцінки, але ця коштовність давалася відповідачем їй в забезпечення іншого грошового зобов'язання, а не спірного договору позики. Не заперечувала, що відповідач повернув їй кошти 10 000 доларів США в 2014 році по іншому зобов'язанню, вона повернула коштовність. Назвати коли передавала за іншими зобов'язаннями вказану суму відповідачу, та інші умови зобов'язань не може, не пам'ятає. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, а саме в сумі 150 000 грн., в іншій частині позов не визнав та просив відмовити в задоволенні цих частин. Свою позицію обгрунтував тим, що в 2014 році ним було повернуто позивачу 10 000,00 доларів США, що по курсу НБУ на той час становило 150 000 грн., що свідчить про залишок боргу в сумі 150 000 грн. Щодо стягнення з нього інфляції, трьох процентів річних, штрафу - заперечував, оскільки ще до закінчення строку повернення грошових коштів він письмово повідомляв позивача про готовність повернути борг, але позивач ніяк не відреагувала, ніяких вимог до нього не пред'являла, в порядку передбаченому умовами договору позики - шляхом звернення до нотаріуса. Просив врахувати надану ним в письмовому вигляді промову у дебатах. Також просив прийняти до уваги те, що позивач в судовому засіданні не заперечувала того, що в 2014 році отримала від нього 10 000 доларів США, після чого повернула цінну коштовність, яку брала в забезпечення договору позики разом з автомобілем, і стосовно цієї коштовності позивач робила оцінку, яка у неї є, як вона повідомляла в суді. Зазначив, що оцінку коштовності позивач робила за 1-2 дні до укладення договору позики. Також просив врахувати, що інших договорів, грошових зобов'язань з позивачем не було і наполягав, що повернуті ним 10 000 доларів США були на виконання умов спірного договору позики. Вислухавши пояснення позивача, її представників, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. В суді встановлено, що 04.07.2012 року позивач передала, а відповідач отримав в позику грошові кошти в сумі 300 000 грн. на безвідсотковій основі і без мети збереження реальної вартості грошей. Повернення вказаної суми позики без нарахування відсотків має бути здійснено у місті Києві до 05.09.2012 року. Вказаний договір позики посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г.О., зареєстрований в реєстрі за №1901. В цей же день між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу - автомобіля марки ACURA, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який належить на праві власності відповідачу. Укладання та підписання договору позики, договору застави транспортного засобу, передачу позивачем та отримання відповідачем суми позики - 300 000 грн. сторонами не оспорюється. Відповідно до ст.ст.1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як зазначалося вище, строк повернення позики наступив у вересні 2012 року, до цього часу грошові кошти відповідачем не поверталися позивачу. Однак, до справи відповідачем надано копію листа з копією опису вкладення у лист та відміткою пошти від 13.08.2012 року, адресованого позивачу, в якому відповідач нагадує позивачу, що строк сплати його боргу перед нею доходить кінця, що він готовий виконати умови договору позики передчасно та повернути борг у зручний для позивача час, що кожного дня з 18.00 до 22.00 години він перебуває вдома і вона (позивач) може йому зателефонувати для узгодження місця передачі грошей у будь-який зручний для неї час. В судовому засіданні було встановлено та підтверджено сторонами, що в 2014 році відповідач повернув, а позивач отримала від нього 10 000 доларів США, і остання повернула позивачу коштовність, вартість якої нею оцінювалася. Відповідач стверджує, що вказана сума була частковим погашенням позики, отриманої в 2012 році по спірному договору позики, і що в забезпечення договору позики були договір застави автомобіля та передана ним коштовність, і що коштовність була повернута саме після часткового погашення позики. Сторона позивача заперечує цей факт, посилаючись, без надання доказів, на наявність інших договірних зобов'язань на суму 10 000 доларів США в забезпечення чого надавалася відповідачем коштовність. Аналізуючи пояснення сторін по цьому питанню, суд приходить до наступного. Жодного доказу про наявність в період 2012-214 років між сторонами інших грошових зобов'язань, окрім спірних, стороною позивача не було надано і не було усно повідомлено про умови такого договору (коли надавалася позика, строк повернення, інші умови). Крім цього, на пропозицію суду надати навіть в процесі завершення розгляду справи, документ про оцінку коштовності для перевірки дати її складання та для перевірки пояснень відповідача з приводу того, що коштовність оцінювалася позивачем за 1-2 дні до укладання спірного договору позики, сторона позивача повідомила про відсутність такого документу, при тому, що в попередньому судовому засіданні позивач повідомляла про його наявність. Таким чином, суд приходить до того, що отримані позивачем в листопаді 2014 році 10 000 доларів США від відповідача є частковим погашення - поверненням позики по спірному договору позики від 04.07.2012 року. Враховуючи курс НБУ станом на листопад 2014 року - 100 доларів США дорівнює 1 500,7932 грн., повернутою є позика в сумі 150 000 грн. Залишок суми позики складає 150 000 грн. (300 000 грн. - 150 000 грн.). Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначалося вище, сума боргу - неповернутої позики, є 150 000 грн. Враховуючи індекси інфляції за період з вересня 2012 року по 2014 рік включно, сума інфляційний втрат складає 38 663,14 грн., а в загальному сума боргу з урахуванням інфляції становить 188 663,14 грн. Три проценти річних від суми боргу 150 000 грн. за період з вересня 2012 року по вересень 2014 року становить суму 9 000 грн. Судом враховується саме вказаний період для розрахунку трьох процентів річних, так як позивач не вказав конкретного періоду 2014 року. В загальному сума заборгованості з урахуванням інфляції та трьох процентів річних складає 197 663,14 грн. Стосовно стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 300 000 грн. суд приходить до наступного. Згідно п.2 спірного договору позики - у випадку, коли позичальник не поверне позичені гроші до зазначеного у цьому договорі строку, позичальник зобов'язується повернути позичені грошові кошти та сплатити штраф у двократному розмірі суми позики. Пунктом 3 договору позики визначено, що у випадку, коли позичальник не поверне позичені кошти до визначено строку, позикодавець буде вправі пред'явити цей договір до стягнення в порядку і в строки передбачені законодавством України, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом, а позичальник при укладенні цього договору дає згоду на будь-який передбачений чинним законодавством вид стягнення у разі невиконання ним п.2 договору, та на нарахування штрафу трикратному розмірі суми позики, при чому сторони домовилися, що фактом неповернення суми позики вважається відмова від повернення вищевказаних грошових коштів до строку, визначеного в п.2 цього договору, що підтверджується заявою позикодавця, підпис на якій засвідчується нотаріально та подається нотаріусу. Статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Серед таких наслідків передбачена сплата неустойки. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання Позивач в обгрунтування вимоги про стягнення штрафу посилається на вказаний вище п.2 договору позики та ст.611 ЦК України. Аналізуючи вказані пункти спірного договору позики, суд приходить до того, що пункти 2 та 3 договору містять різні розміри штрафів за невиконання одного і того ж зобов'язання (повернення грошових коштів у визначені строки), відповідно - двократний від суми позики та трикратний. Позивач просить стягнути штраф у розмірі суми позики. Викладене свідчить про те, що в договорі позики розмір штрафу є невизначений конкретно, а стягнення штрафу у розмірі суми позики взагалі договором не передбачена. Крім цього, стягнення неустойки (ст.611 ЦК України) і стягнення трьох процентів річних від суми позики та інфляції (ст.625 ЦК України) є різновидами відповідальності, правовими наслідками за невиконання боржником взятих на себе зобов'язань. Як зазначалося вище, позивач просить стягнути інфляцію, три відсотки річних та штраф за одне і теж порушення відповідачем зобов'язання -неповернення грошових коштів. Тобто, в даному випадку позивач просить покласти на відповідача подвійну відповідальність за порушення одного і того ж зобов'язання. Окрім цього, суд звертає увагу і на те, що відповідач пропонував позивачу в письмовому вигляді ще до спливу строку обговорити місце, час для здійснення повернення грошових коштів. Позивачем же не було надано жодного доказу чи посилання на нього, як щодо направлення вимоги відповідачу про повернення позики, так і щодо звернення до нотаріуса, як передбачено п.3 договору позики. Все вищевикладене дає підстави суду для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial