Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, вказавши, що відповідно до укладеного договору №НАХRRХ14420134 від 29.08.2007 року відповідач [PERSON] 29.08.2007 року отримав кредит у розмірі 1917,60 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 23.12.2013 року має заборгованість - 20201,39 грн., яка складається з наступного: - 7274,96 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 1539,78 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 9948,49 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) - 938,16 грн. - штраф (процентна складова). Оскільки врегулювати питання виплати заборгованості за кредитним договором у позасудовому порядку не передбачається можливим, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №НАХRRХ14420134 від 29.08.2007 року у розмірі 20201,39 грн., а також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243,60 грн.. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав у повному обсязі, які просить суд задовольнити. Відповідач та його представник за довіреністю проти позову заперечували у повному обсязі, посилаючись на протизаконність вимог банку та невідповідність їх обставинам справи, а також на пропущення позивачем строків позовної давності при пред'явленні даного позову до суду. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Отже, судовим розглядом встановлено, що згідно договору №НАХRRХ14420134 від 29.08.2007 року, який складається із заяви позичальника і умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), позивачу [PERSON] 29.08.2007 року надано строковий кредит у розмірі 1917,60 грн. на строк 24 місяці з 29.08.2007 року по 28.08.2009 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с. 5, 6, 7, 8, 9) Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №НАХRRХ14420134 від 29.08.2007 року (а.с. 3, 4) станом на 23.12.2013 року [PERSON] має заборгованість в сумі 20201,39 грн., яка складається з наступного: - 7274,96 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 1539,78 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 9948,49 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) - 938,16 грн. - штраф (процентна складова). На порушення умов договору відповідач належним чином не виконує свої зобов'язання, допустивши виникнення за ним заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання(неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Аналізуючи докази у їх сукупності, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 7274,96 грн. та заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1539,78 грн., а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь суми пені у розмірі 9948,49 грн. слід зазначити наступне. Згідно вимог ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Отже, неустойка є забезпеченням виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають значення. За положеннями вказаної норми, суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема, занадто високий її розмір порівняно зі збитками споживача, ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу. В даному випадку, розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. За таких обстави, суд вважає можливим розмір пені зменшити та стягнути з відповідача на користь позивача пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 1000 грн. Також, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення штрафів в сумі 500 грн. та 938,16 грн. за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором, не підлягають задоволенню, оскільки даним кредитним договором передбачена подвійна відповідальність одного виду за одне й те саме порушення. Так, за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором передбачено як стягнення пені, так і два види штрафу - 500 грн. та 938,17 грн., що є порушенням ст. 61 Конституції України, в якій зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Крім того, суд не погоджується з доводами відповідача та його представника, про те, що позивачем пропущений строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, та вважає що сплив строку позовної давності не може бути застосований до даних правовідносин з наступних підстав. Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Так відповідно до п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), який є складовою частиною кредитного договору №НАХRRХ14420134 від 29.08.2007 року термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлено сторонами тривалістю у 5 років, тому сплив строку позовної давності, не може бути застосований до даних правовідносин. З даним кредитним договором, а також умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) [PERSON] був ознайомлений та цей договір був підписаний ним власноруч. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею. Та документально підтверджені судові витати.

Outcome: partial