Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до визнання права власності, в якій зазначає, що сторони перебували в шлюбі, під час спільного проживання було придбано обєкт нерухомого майна, який є спільною сумісною власністю подружжя, тому просив визнати за ним право власності на ? частину цього майна. Під час судового розгляду позивач неодноразово збільшував і уточнював позовні вимоги, загалом просив: -визнати за [PERSON] право власності на ? частину нежитлового приміщення художньої майстерні, що знаходиться за адресою: Київська обл., м.Обухів, вул. Каштанова, 21; -визнати особистою приватною власністю [PERSON] наступні речі: сандалії, запасні частини до велосипеду (рукоятки на кермо, педалі, фара), мемуари художника [PERSON], телефон «Нокіа 6300» та стаціонарний апарат, паркетна дошка 48 кв.м, книжкова шафа від меблевої стінки, акумулятор автомобільний б/у, костюм спортивний чоловічий, пробка з ніпелем від надувного човна, спінінгове вудилище, телевізійна антена («тарілка») з проводкою та ТВ-тюнером до неї; -витребувати у [PERSON] сандалії, запасні частини до велосипеду (рукоятки на кермо, педалі, фара), мемуари художника [PERSON], телефон «Нокіа 6300» та стаціонарний апарат, паркетну дошку 48 кв.м, книжкову шафу від меблевої стінки, акумулятор автомобільний б/у, костюм спортивний чоловічий, пробку з ніпелем від надувного човна, спінінгове вудилище, телевізійну антену («тарілку») з проводкою та ТВ-тюнером до неї, повернути їх [PERSON] як законному власнику. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з урахуванням збільшень і уточнень в повному обсязі, посилаючись на придбання спірного нерухомого майна в період шлюбу, відмову відповідача повернути йому його особисті речі згідно переліку у позові після розірвання шлюбу. Відповідач в судове засідання не зявилась повторно, хоч про час і місце слухання справи належним чином повідомлялась, заяв, клопотань чи заперечень суду не надала, про причини неявки не повідомила. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи тривалість розгляду справи суд вважав можливим вирішити спір за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2012 року, який було розірвано заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 17.01.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, рішенням суду. 10 червня 2013 року позивач [PERSON] надав свою згоду на придбання його дружиною відповідачем [PERSON] нежитлової будівлі, розташованої за адресою: Київська обл., м.Обухів, вул. Каштанова (50-річчя Жовтня), 21, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою. 14 червня 2013 року було укладено попередній договір, за яким Обухівський районний міжгосподарський комбінат по наданню послуг сільському населенню «Райсількомунгосп» та [PERSON] домовились у майбутньому укласти договори купівлі-продажу ? частки столярного цеху та цілого складу, що розташовані за адресою: Київська обл., м.Обухів, вул. Каштанова (50-річчя Жовтня), 21, але основний договір в установленому законом порядку не укладався, що підтверджується договором, листом нотаріуса. При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно ч.4 цієї ж статті майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З обставин справи позивач має право на поділ спільного сумісного майна подружжя на засадах рівності часток. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Під час судового розгляду не встановлено обставин, які б вказували на придбання відповідачем спірного обєкту нерухомого майна, що розташований за адресою: Київська обл., м.Обухів, вул. Каштанова (50-річчя Жовтня), 21, оскільки в установленому законом порядку договір купівлі-продажу не укладався і нотаріально не посвідчувався, право власності за це майно за відповідачем не реєструвалось. За таких обставин, доводи позову про те, що вказане вище нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу залишились недоведеними і необгрунтованими. Враховуючи викладене вище, достатніх підстав для розподілу спільного майна подружжя судом не встановлено через відсутність такого майна. Відповідно до\~ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Під час судового розгляду не подано переконливих доказів наявності у позивача будь-яких прав на нерухоме майно, які підлягали судовому захисту. Крім того, позивач просить визнати його особистою приватною власністю наступні речі: сандалії, запасні частини до велосипеду (рукоятки на кермо, педалі, фара), мемуари художника [PERSON], телефон «Нокіа 6300» та стаціонарний апарат, паркетна дошка 48 кв.м, книжкова шафа від меблевої стінки, акумулятор автомобільний б/у, костюм спортивний чоловічий, пробка з ніпелем від надувного човна, спінінгове вудилище, телевізійна антена («тарілка») з проводкою та ТВ-тюнером до неї, однак всупереч приписам ст.ст. 10,11,60 ЦПК України будь-яких доказів наявності, придбання, вартості, технічного стану, ідентифікуючих ознак тощо стосовно такого майна суду не подано. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги щодо визнання права власності недоведеними, необґрунтованими і безпідставними. Відповідно до\~ст. 387 Цивільного кодексу України\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як зазначалось вище, позивач не довів наявності у нього права власності на речі, які він просить витребувати у відповідача. Також позивачем всупереч приписам ст.ст. 10,11,60 ЦПК України будь-яких доказів місцезнаходження, утримання відповідачем вказаного майна суду не подано. При цьому, незважаючи на розяснення суду, позивач наполягав на вирішенні спору на підставі поданих ним доказів, які він вважав достатніми для винесення судового рішення. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed