Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві власності. У вказаному житловому приміщенні до листопада 2005 року проживали він, його батько та мати, третя особа по даній справі. 06.11.2005 року він одружився з відповідачем і вона в якості дружини заселилася в його квартиру. Згодом його батько помер, а [INFO] в них народилася дочка [PERSON]. У зв'язку з тим, що він не відважувався давати згоду на постійне проживання [PERSON], вона в його квартирі проживає без реєстрації. В житловому приміщенні зареєстровані він, його мати та дочка [PERSON]. Відповідач зареєстрована в селі Воля Старосамбірського району. В вказував, що в нього з відповідачем не склались нормальні сімейні відносини, між ними з її вини виникали конфлікти і рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01.06.2013 року їх шлюб був розірваний. З того часу [PERSON] стала колишнім членом його сім'ї. стверджував, що після розірвання шлюбу відповідач стала нестерпною, не бажає сплачувати йому за користування квартирою та створила нестерпні умови для проживання. Бійки, погрози каліцтвом та нецензурна лайка навіть в присутності дитини для неї природне явище. Він неодноразово звертав увагу [PERSON], пропонував припинити знущання з його матері і дитини, однак вона продовжує поводити себе неправильно, продовжує порушувати спокій в квартирі. Лише в 2013 році відповідач тричі притягалася до адміністративної відповідальності за порушення спокою в квартирі, але висновків для себе не зробила, тому він вимушений зверну до суду з даним позовом. З урахуванням наведеного, позивач просила суд зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] та виселити її з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з підстав, наведених в заяві, просили вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що у вказаній квартирі вона проживає з 2005 року. У даній квартирі зареєстрований позивач, третя особа [PERSON], мати позивача, та їх спільна донька [PERSON], 2006 року народження. 01.06.2013 року вони з позивачем розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу вони з донькою надалі продовжують проживати у квартирі позивача. Донька ходить до школи недалеко від дому. Наразі вони не мають можливості разом з донькою переїхати на інше місце проживання, оскільки у них немає іншого житла. Окрім того, вони не зобов'язані з донькою шукати інше місце проживання, оскільки дитина зареєстрована у квартирі позивача і має право проживати та користуватися житлом, а позивач у свою чергу повинен забезпечити це право. Вона, як мати дитини, має право проживати разом з нею, забезпечувати їй належні умови проживання та дбати про її виховання та розвиток. Тому вона залишається проживати зі своєю донькою. Вказувала, що твердження позивача щодо вчинення нею перешкод у користуванні житлом не відповідають дійсності. Позивач має ключі від квартири, користується своєю квартирою на власний розсуд та йому ніхто не чинить перешкод у користуванні квартирою. Також, просила суд врахувати, що позивач часто не впускає її у квартиру. Зазначала, що норми ст. 116 Житлового кодексу України не поширюються на правовідносини, які виникли між нею та позивачем, оскільки квартира є приватною власністю. Позивач не навів та не доказав, жодної підстави, яка б мала місце для виселення її з житлового приміщення відповідно ст. 116 Житлового кодексу України. Просила в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідка, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] Вказане підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру від 02.07.1996 року № Г-07236. Угодою від 25.11.2005 року, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованою в реєстрі за № 4339, було змінено форму власності та визначено розміри часток у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS], а саме частки [PERSON] та [PERSON] визначено рівними по 1/2 частини цілої квартири. В судовому засіданні встановлено, що в 06.11.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб та відповідач на правах члена сім'ї власника вселилася в квартиру [ADDRESS]. Згідно з довідкою Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 20.06.2013 року № 1656 в спірній квартирі зареєстровано 3 особи: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживає в спріній квартирі без реєстрації місця проживання. З матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово за місцем проживання вчиняла сварки з третьою особою [PERSON], висловлювалась на адресу останньої нецензурними словами, у звязку з чим піддавалась заходам попередження і впливу. Відповідно до копій постанов Сихівського районного суду м. Львова від 17.01.2014 року № 464/174/14-п та від 07.02.2014 року № 464/1065/14-п відповідач [PERSON] за місцем свого проживання в [ADDRESS] вчинила скандал, під час якого висловлювався на адресу [PERSON] нецензурною лайкою. Відповідача було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу. Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За наведених обставин, вказані факти порушення відповідачем правил співжиття з позивачем та третьої особою не підлягають доказуванню. Крім того, факти вчинення відповідачем насильства у сім'ї та порушення правил співжиття підтверджуються численними заявами третьої особи [PERSON] до правоохоронних органів, які містяться в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що неодноразово замикала вхідні двері в спірну квартиру та, що позивач не мав можливості потрапити в житлове приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Положеннями ст. 116 ЖК України передбачено, якщо члени сім'ї власника або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Судом встановлено, що заходи запобігання і громадського впливу по відношенню до відповідача виявились безрезультатними. В результаті, суд вважає, що така поведінка відповідача порушує правила співжиття та унеможливлює подальше спільне проживання позивачів з відповідачем у належній позивачам на праві власності квартирі. Враховуючи, що відповідач не змінила своєї поведінки, після вжитих заходів запобігання і громадського впливу продовжує вчиняти дії, які роблять неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі, суд вважає, що відповідач підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved