Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів про визнання недійсним правочину, скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Дніпровська міська рада, відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по [ADDRESS] , належить територіальній громаді міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, в силу ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ТОВ «Бета 2», [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Відповідач, [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначав що, між [PERSON] та [PERSON] був укладений усний договір відповідно до якого [PERSON] була отримана від [PERSON] грошова сума за нерухоме майно, а саме будівлю автомийного комплексу, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Бета 2», [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволені в повному обсязі. Визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно розташоване на земельній ділянці 211 кв.м, а саме: будівля автомийного комплексу розташованого за адресою: [ADDRESS], що складається з літери А-1: 1 - мийка, 2 - туалет, 3 - кімната персоналу, 4 - топочна, 5 - кімната клієнтів, загальна площа по літ. А-1 - 192,7 кв.м. без документів, які посвідчують введення в експлуатацію. Отже, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно розташоване на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . 13 березня 2018 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 звернувся до Апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою на вказане заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.03.2018 апеляційну скаргу керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/5989/17 від 06.11.2017 - задоволено, скасовано заочне рішення, яким за [PERSON] (код. [NUMBER] ) визнано право власності на будівлю автомийного комплексу за адресою: [ADDRESS] загальною площею 192,7 кв.м., та відмовлено у задоволенні зустрічного позову. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області встановлено, що спірне нерухоме майно фактично є самовільним будівництвом та визнання права власності на нього можливе лише за умови введення його в експлуатацію в установленому законом порядку. Разом з тим, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 03.04.2018 право власності на вказаний об`єкт самочинного будівництва зареєстровано за [PERSON] . Згідно інформації податкових органів жодна фізична та/або юридична особа не сплачує орендну плату за користування вказаною земельною ділянкою. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.06.2018 № 127160108: [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частину спірного нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2017, що посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 956, номер запису про право власності: 23643969. Також [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частину нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2017, що посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 963, номер запису про право власності: 23654728. Отже, на теперішній час, власником спірного нерухомого майна є [PERSON] . За викладених обставин виникає необхідність у вирішенні в судовому порядку питань щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за якими [PERSON] продане спірне нерухоме майно [PERSON] , скасування записів про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та повернення земельної ділянки належної на праві комунальної власності Територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради. На підставі викладеного позивач просив суд: визнати недійсним договір купівлі - продажу 1/2 частини нерухомого майна, № 956, від 29.11.2017, що укладено між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світланою Анатоліївною; изнати недійсним договор купівлі - продажу 1/2 частини нерухомого майна, № 963, від 30.11.2017, що укладено між [PERSON] та [PERSON] посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світланою Анатоліївною; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: запис про право власності на нерухоме майно, а саме: будівлю автомийного комплексу що розташована по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1416528812101, номер запису № 23530452, про право власності [PERSON] , внесений [INFO] державним реєстратором Юрченко Д.С., Виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Дніпропетровська обл.; запис про право власності №23643969 про право власності [PERSON] , внесений [INFO] Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світланою Анатолієвною; номер запису про право власності №23654728 про право власності [PERSON] , внесений [INFO] Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світланою Анатоліївною; зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд, а саме: будівлі автомийного комплексу розташованого за адресою: [ADDRESS], що складається з літери А-1: 1 - мийка, 2 - туалет, 3 - кімната персоналу, 4 - топочна, 5 - кімната клієнтів, загальна площа по літ. А- 1 -192,7 кв.м. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином. Тому суд вважає можливим зі згоди представника позивача, провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення. Третя особи та їх представники. в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в письмовому зверненні до суду проти задоволення позову не заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вислухав пояснення представника позивача, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.03.2018 апеляційну скаргу керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/5989/17 від 06.11.2017 - задоволено, скасовано заочне рішення, яким за [PERSON] (код. [NUMBER] ) визнано право власності на будівлю автомийного комплексу за адресою: [ADDRESS] загальною площею 192,7 кв.м., та відмовлено у задоволенні зустрічного позову. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області встановлено, що спірне нерухоме майно фактично є самовільним будівництвом та визнання права власності на нього можливе лише за умови введення його в експлуатацію в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.06.2018 № 127160108: [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частину спірного нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2017, що посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 956, номер запису про право власності: 23643969. Також [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частину нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2017, що посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 963, номер запису про право власності: 23654728. Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179,18 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з сукупності двох підстав: 1) з моменту його прийняття до експлуатації, 2) з моменту державної реєстрації. Стаття 18 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-ХІІ «Про основи містобудування» передбачає, що реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними; частина друга передбачає приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки; а також частиною третьою передбачено, що повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Спираючись на частину четверту ст.376 Цивільного Кодексу України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Такий висновок випливає з положень Конституції України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, якими врегульовано порядок розпорядження землею. Україна є демократичною, правовою державою, в якій визнається і гарантується місцеве самоврядування що є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (стаття 1, 7 частина перша статті 140 Основного закон України). Територіальна громада здійснює місцеве самоврядування в порядку, встановленому законом, безпосередньо або через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина третя статті 140, частина перша статті 144 Основного Закону України). Предметом відання місцевого самоврядування є не будь-які питання суспільного життя, а питання місцевого значення, перелік яких визначено Конституцією України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зокрема, згідно з цим законом до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин відповідно до закону (пункт 34 частини першої статті 26). Системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин. Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. Згідно вимог ч. 1 статті 116 Земельного кодексу України, відповідно до якої громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно до ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на то право користування земельною ділянкою виникає після одержання її або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень гаї у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності. Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні: визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є орган місцевого самоврядування. Дніпровська міська рада є власником земельної ділянки по [ADDRESS] . Земельна ділянка належить територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності. Так, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначений перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно яких встановлено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Приписами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. На підставі викладеного судом встановлено, що спірні правочини укладені щодо майна, на яке [PERSON] не мав права власності, оскільки рішення суду, на підставі якого за ним визнано право власності скасовано, тому позовні вимоги в частині визнання спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] є доведеним та таким, що підлягають задоволенню. Щодо заявленою вимоги про скасування запису про право власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] , то суд вважає вказані вимоги безпідставними, оскільки мають бути вирішені в порядку повороту виконання рішення згідно ст. 444 ЦПК України. Щодо заявленої вимоги позивача про зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку в придатний стан шляхом знесення самочинних споруд є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки є передчасною, бо відповідач позбавлений був виконати вимоги позивача у добровільному порядку, так як право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір, який підлягає стягненню з відповідачів відповідно до задоволених вимог.

Outcome: partial