Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Вказує, що йому належить вказана квартира на підставі договору дарування квартири від 14.07.2017, який було укладено з його матір`ю. Під час нотаріального посвідчення вказаного договору дарування було з`ясовано, що у квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON] . Мати, як попередня власниця квартири, відповідача не реєструвала у квартирі, ким є ця особа їй також невідомо. Зі слів старшого по будинку відповідач був попереднім власником квартири, однак фактично з 2008 року по теперішній час відповідач у квартирі не проживає, не несе витрат по утриманню квартири, сплаті комунальних платежів, його речі у квартирі відсутні. На теперішній час позивач позбавлений права в повній мірі вільно розпоряджатися належним йому майном. Вирішити в позасудовому порядку даний спір виявилося неможливим, тому він вимушений звернутися з вказаним позовом до суду. Сторони у судове засідання не з`явилися. Від позивача надійшла до суду заява про розгляд справи за його відсутності, наполягає на задоволенні заявлених позовних вимог, у випадку неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, місце і дату судового засідання був повідомлений належним чином. Судова повістка надсилалась йому за його зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS] . Про поважні причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило. З урахуванням викладеного, суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням клопотання позивача про слухання справи за його відсутності та в зв`язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 14.07.2017, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.6-7/. Відповідно до довідки відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 21.01.2020 № 284, місце проживання відповідача - [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] /а.с.14/. Однак, відповідач за вказаною вище адресою не проживає з 2008 року, про що свідчить довідка старшого по будинку [PERSON] , підпис якого засвідчено директором ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» Байрактар Ю.Д. від 15.01.2020 /а.с.11/. В силу того, що місце проживання відповідача зареєстровано у вказаній квартирі, але він не проживає там тривалий час - з 2008 року, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), що вона здійснює відповідно до закону по своїй волі, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що на теперішній час у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON] , який не мешкає в ній, не є власником даної квартири, що перешкоджає її власнику [PERSON] користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved