Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним рішення виконкому Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області № 175/5 від 1 грудня 1995 року, скасувати виданий на його підставі державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 25 березня 1996 року за номером 145, а також скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану по [ADDRESS] Крім того, порушував питання про залишення за відповідачем права на безоплатну приватизацію земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на порушення його права, як власника частки будинку, що позбавлений будь-яких прав на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований, внаслідок прийняття незаконного рішення Печенізькою селищною радою Печенізького району Харківської області. Відповідач [PERSON] позов визнав у повному обсязі та проти задоволення позову не заперечував. Відповідач - Печенізька селищна рада Печенізького району Харківської області, а також треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON], Реєстраційна служба Печенізького районного управління юстиції Харківської області, Відділ Держземагентства у Печенізькому районі Харківської області, проти задоволення позову не заперечували. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, були повідомлені про дату та час розгляду справи своєчасно та належним чином, в судове засідання не з'явились, звернулись через канцелярію суду з заявами, в яких просили розглядати справу за їх відсутності. Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Будинок [ADDRESS], належить наступним особам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] належить ? частка будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29 вересня 2003 року, виданим державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Кормільцем М.П. та зареєстрованим в реєстрі за номером 950. Ця частка належала за життя [PERSON], яка померла [INFO], на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконкомом Печенізької селищної ради 14 травня 1968 року та зареєстрованого у Чугуївському МДБТІ 14 травня 1968 року за реєстровим номером 78. Позивачу - [PERSON], належить ? частка будинку [ADDRESS], згідно договору дарування від 15 червня 2005 року, посвідченого того ж дня державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Кормільцем М.П. та зареєстрованим у реєстрі за номером 695. Попередньому власнику - [PERSON], ? частка зазначеного будинку належала на підставі рішення Чугуївського міського суду № 2-543 від 26 травня 1992 року, зареєстрованого Печенізьким МДКБТІ 28 травня 2000 року за реєстровим номером 78. Відповідачу - [PERSON], належить ? частка будинку [ADDRESS], зокрема: ? частка відповідно до договору дарування від 13 грудня 1991 року, посвідченого того ж дня секретарем виконавчого комітету Печенізької ради депутатів трудящих Чугуївського району Харківської області та зареєстрованого в реєстрі за номерами 306, 307, та ? частка цього ж будинку на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Алесик Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2-3756. Рішенням виконкому Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області № 175/5 від 1 грудня 1995 року було надано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку [ADDRESS] (далі за текстом, спірна земельна ділянка). На підставі цього рішення [PERSON] було надано державний акт про право приватної власності серії [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 25 березня 1996 року за номером 145. Дослідивши письмові матеріали справи та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 3 статті 6, статті 67 Земельного кодексу України № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), безоплатно передавались у власність громадян земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку в межах установленого цим Кодексом максимального розміру, у тому числі, приватизації підлягали земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку та вже перебували у користуванні громадян. Передача цих земельних ділянок здійснювалась у порядку, встановленому статтею 16 Земельного кодексу України № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року, на підставі рішення ради народних депутатів, на території якої розташовані такі ділянки. Як убачається з матеріалів справи, жилий будинок [ADDRESS], станом на 1 грудня 1995 року належав на праві спільної часткової власності наступним особам: ? частка [PERSON], ? частка [PERSON] та ? частка [PERSON], що згідно статті 42 Земельного кодексу України № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року означало наявність у зазначених осіб рівного права на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою, зокрема, і рівного права на приватизацію цієї ділянки в частках, які відповідають частці власності кожного з них у житловому будинку. Проте, в порушення зазначеної вимоги закону рішенням виконкому Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області № 175/5 від 1 грудня 1995 року спірну земельну ділянку було надано у приватну власність одноособово [PERSON], чим було порушено права [PERSON] та [PERSON], як співвласників розташованого на ній будинку, а від так і права їх правонаступників, зокрема, [PERSON], який на теперішній час позбавлений права приватизувати частку спірної земельної ділянки, яка пропорційна належній йому частці будинку [ADDRESS]. Такий висновок узгоджується з підпунктом «ґ» пункту 18, пунктом 22-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», яким визначено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, або в порядку спадкування до набувача (спадкоємця) від відчужувача (спадкодавця) переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Як зазначив Верховний Суд України у сформульованій ним правовій позиції у постанові від 6 лютого 2013 року у справі № 6-169цс12, акт, яким порушено права особи щодо володіння та користування земельною ділянкою, є недійсним, тому рішення виконкому Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області № 175/5 від 1 грудня 1995 року суд визнає недійсним, як таке, що порушило право інших користувачів спірної земельної ділянки на її приватизацію. Оскільки державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-92цс13 та від 23 жовтня 2013 року у справі № 6-83цс13). Тому враховуючи незаконність рішення виконкому Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області № 175/5 від 1 грудня 1995 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування державного акту про право приватної власності на землю, виданого на підставі цього рішення, та як наслідок про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги щодо залишення за [PERSON] права на безоплатне отримання (приватизацію) земельної ділянки в установлених законом межах, з огляду на положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, при цьому виходить з наступного. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи чи особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб. Крім того, від імені фізичної особи може діяти її представник за довіреністю у межах наданих йому повноважень. В ході розгляду справи суд не встановив факту порушення особистих прав позивача, які б могли обґрунтувати цю вимогу, а сам [PERSON] з відповідними вимогами до суду не звертався, тоді як, право на судовий захист та обрання способу такого захисту належить виключно останньому. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial