Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 12.02.2019 року мотивуючи тим, що з 28.09.2012 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя з відповідачем не склалося і шлюб 22.01.2018 року був розірваний Білоцерківським міськрайонним судом. Рішенням суду від 01.06.2016 року з нього на користь відповідача було стягнуто аліменти на сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів. Виконавчий лист № 357/4488/16-ц був виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області лише 15.05.2018 року. 11.01.2019 року була винесене постанова про відкриття виконавчого провадження і відповідно з 14.04.2016 року з нього стягуються аліменти. Згідно із розрахунком державного виконавця від 06.02.2019 року заборгованість по аліментах з квітня 2016 року по січень 2019 року становить 34 843,39 грн. З даною заборгованістю він не згоден, оскільки після рішення суду сплачував відповідачу аліменти в добровільному порядку, що підтверджується тим, що вона отримала виконавчий лист лише 15.05.2018 року. Крім того, відповідач надала йому власноручно написані розписки про отримання аліментів, а саме: від 20.12.2017 року про те, що він в період з квітня 2016 року по лютий 2018 року виплачував в рахунок аліментів на утримання сина 1000,00 грн. щомісячно, що становить 23000,00 грн.; 21.05.2018 року він сплатив наперед за 5 місяців ще 7500,00 грн. та в період з лютого 2018 року по липень 2018 року сплатив аліменти на сина 2500,00 грн. щомісячно, що становить 15000,00 грн. і в даній розписці відповідач вказала, що претензій по аліментах не має. Таким чином, він в добровільному порядку виплатив відповідачу аліменти на суму 45500,00 грн., що нівелює суму заборгованості вказану в довідці - розрахунку. Державний виконавець вказані розписки не врахував, а відповідач невідомо з яких причин не визнає дані обставини, тому він звернувся до суду. Просив в судовому порядку звільнити його від заборгованості по сплаті аліментів в сумі 34843,39 грн., визначений Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 01.06.2016 року ( виконавчий лист № 357/4488/16-ц виданий 15.05.2018 року) та стягнути з відповідача на його користь витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 768,40 грн. 27.02.2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 23.05.2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, [PERSON] , позов підтримав, просив задовольнити вимоги у повному обсязі та зазначив, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 22.02.2018 року, однак вони продовжували проживати разом з лютого 2018 року по липень 2018 року, рішенням суду від 01.01.2016 року з нього були стягнуті аліменти на сина, які він в добровільному порядку надавав відповідачу. Потім відповідач поїхала до Польщі, а син залишився проживати з ним і перебував на його утриманні. В листопаді 2018 року відповідач повернулася до Білої Церкви, забрала сина на один місяць, потім сина повернула і він проживає на сьогодні з ним. Після подання відповідачем виконавчого листа його викликав державний виконавець і він надав розписки, однак вона не прийняла їх до уваги. В період з 2016 року по вересень 2018 року працював неофіційно, а з 02.10.2018 року працевлаштувався до Білоцерківської ВК № 35. Після призначення судом аліментів відповідач сказала, що не буде подавати виконавчий лист на виконання і порвала його, однак, після консультації з адвокатом, він вирішив щоб відповідач написала розписки про те, що вона отримала аліменти на руки. Він не примушував відповідача їх писати і після їх складення вона нікуди не зверталася. Так, розписки були написані перед виїздом відповідача до Польщі, адже їй потрібні були гроші і він їх дав їй. Суми коштів вказані у розписках порахували спільно з відповідачем приблизно, з урахуванням середньої суми витрат на дитину. Представник позивача, адвокат Дульдієр Олександр Петрович, в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та зазначив, що виконавчий лист були видано судом 15.05.2018 року, а постанова про відкриття виконавчого провадження від 11.01.2019 року, що свідчить про те, що позивач в добровільному порядку сплачував аліменти відповідачу і це підтверджено написаними нею розписками. Відповідно до законодавства не пред`явлення виконавчого листа на примусове виконання є підставою для звільнення від сплати заборгованості. Відповідач без поважних причин не подала виконавчий лист на виконання, оскільки позивач добровільно платив аліменти. Відповідач не зверталася ні до поліції ні до суду щодо визнання даних розписок недійсними, а в поліцію звернулася лише після подання позивачем позову до суду. Тому, розписки мають істотне значення для звільнення позивача від боргу по аліментах. Відповідач, [PERSON] , в судовому засіданні позов визнала частково та зазначила, що позивач з 2015 року перестав забезпечувати сім`ю матеріально, вона одна працювала та утримувала дитину, тому звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. Позивач примусив написати розписки проте, що вона отримувала аліменти в добровільному порядку, однак вона фактично не отримувала ці кошти. Після розірвання шлюбу вони дійсно проживали в одному житловому приміщенні, однак як чужі люди та мали окремі бюджети. В період спільного проживання позивач бив її неодноразово, однак в поліції повідомили, що не можуть втручатися поки вони у шлюбних відносинах. Розписки писала диктовку позивача, він вказував що і як зазначати, всі розписки писала перед від`їздом до Польщі, було багато турбот і тиску з боку позивача, тому в поліцію відразу не звернулася, а звернулася лише після подання ним даного позову. 31.05.2018 року вона завезла сина до своєї матері та 04.06.2018 року поїхала до Польщі, а позивач чи у червні чи в липні 2018 року забрав дитину і відвіз до своєї матері, де син і проживав до жовтня 2018 року, а позивач проживав окремо. За період з 18.06.2018 року по 31.10.2018 року вона відмовилась від аліментів, про що написала заяву державному виконавцю, оскільки син перебував на утриманні батька. 28.10.2018 року вона повернулася з Польщі і виїхала з гуртожитку. Позивач в період з квітня 2016 року до червня 2018 року аліменти не платив. Розписки дійсно написані нею, однак під тиском позивача та для того, щоб він припинив сварки та скандали в присутності дитини, адже це негативно впливало на сина, а після цього він не мав до неї ніяких претензій. Дитину позивач примусово забрав від її матері, спочатку привіз до гуртожитку, а потім відвіз до своїх батьків. Оригінал виконавчого листа про стягнення аліментів позивач забрав з її сумки і десь дів, поки вони жили за однією адресою вона не поновлювала лист, щоб позивач не тиснув та не влаштовував скандали, перед виїздом до Польщі звернулася до суду за дублікатом, а після того, як вона виїхала з гуртожитку подала його у виконавчу службу. Представник відповідача, адвокат Дяченко Віталій Іванович, в судовому засіданні зазначив, що позов безпідставний, позивач притягувався до адміністративної відповідальності за свою неправомірну поведінку, а відповідачу було рекомендовано звертатися до суду за захистом своїх прав. Відповідач за чотири місяці 2018 року згодна відмовитися від аліментів, оскільки син перебував в цей період з батьком. Розписки відповідач писала під тиском позивача та фактично кошти від нього не отримувала. Представник третьої особи, державний виконавець Давидюк Олена Андріївна, в судовому засіданні покладається на розсуд суду при вирішенні спору, подала до суду письмові пояснення та зазначила, що виконавчий лист надійшов 09.01.2019 року, 11.01.2019 вона відкрила виконавче провадження, позивач за її викликом з`явився до виконавчої служби та надав вказані розписки, однак вона їх не врахувала при здійснення розрахунку, оскільки відповідач заперечувала отримання вказаних коштів. При здійсненні розрахунку боргу вона лише врахувала заяву відповідача про те, що вона не має претензій щодо боргу по аліментах за період з 18.06.2018 року по 01.11.2018 року, тому за цей період аліменти не нараховувалися і на даний час борг становить 32603,50 грн. У випадку подання нотаріально посвідчених заяв - розписок про сплату аліментів, вони могли б бути прийняті до уваги, а в даному випадку відповідач не визнавала отримання вказаних коштів. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 28.09.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.02.2018 року, яке набрало законної сили 26.03.2018 року, шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] Також, встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.01.2016 року, яке набрало законної сили 13.06.2016 року, у справі №357/4488/16-ц, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на дитину - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частина з усіх видів його заробітку, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.04.2016 року, і до досягнення дитиною повноліття. 15.05.2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано дублікат виконавчого листа у справі №357/4488/16-ц, на підставі якого 11.01.2019 року державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Давидюк Оленою Андріївною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58029521. Вказані обставини підтверджено матеріалами справи ( а.с. 9-12,111,113) та визнаються сторонами. У порядку ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. З матеріалів справи вбачається, що 06.02.2019 року державним виконавцем було складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ( а.с.4), згідно якого борг по аліментах за виконавчим листом, у справі №357/4488/16-ц, за період з квітня 2016 року по січень 2019 року, становив 34843,39 грн. та після подання до виконавчої служби звітів про здійснення відрахувань і виплат, довідок про доходи з місця роботи позивача, ДУ «Білоцерківська виправна колонія ( № 35)» ( а.с. 101), квитанції від 25.04.2019 року про перерахування аліментів (а.с.102) та заяви [PERSON] від 01.02.2019 року, про не нарахування заборгованості зі сплати аліментів боржнику [PERSON] за період з 18.06.2018 року по 01.11.2018 року, і відсутності претензій до боржника за вказаний період, державним виконавцем було здійснено перерахунок заборгованості та видано відповідний розрахунок (а.с. 93), згідно із яким заборгованість по аліментах станом на 01.10.2019 року становить 32603,50 грн. Також, з розрахунку від 01.10.2019 року вбачається, що за період з липня 2018 року по жовтень 2018 року аліменти за вказаним виконавчим листом не нараховувалися, було зараховано кошти в рахунок аліментів за: грудень 2018 року - 2056,34 грн., січень 2019 року - 1741,54 грн., квітень 2019 року - 2500,00 грн., червень 2019 року - 3636,54 грн., липень 2019 року - 3665,30 грн. серпень 2019 року - 3856,39 грн., вересень 2019 року - 4388,91 грн., а за період з квітня 2016 року по червень 2018 року, за листопад 2018 року, лютий 2019 року і березень 2019 року аліменти не сплачено та не зараховано. Згідно положень ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Відповідно до вимог ч.1 ст.194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Так, розрахунок заборгованості по аліментах від 01.10.2019 року складений державним виконавцем відповідно до вказаних вимог, сторонами не оспорений, а тому приймається судом до уваги, визнається належним і допустимим доказом. Позивач в обґрунтування вимог вказує на те, що вони з відповідачем як до так і після розірвання шлюбу проживали однією сім`єю, він надавав кошти дружині на дитину, тому вона не подавала виконавчий лист на виконання, а відповідач на підтвердження заперечень на вказані обставини зазначила, що вони не проживали однією сім`єю і не мали взаємних прав та обов`язків подружжя. Однак, суд не приймає до уваги дані твердження, адже аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. При цьому, виходячи з положень чинного законодавства, доступ дитини до даних благ не залежить від перебування батьків у шлюбі. Аліменти є власністю самої дитини, а не батьків. Батьки лише отримують та використовують їх від імені дітей. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Тобто, перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину. Позивач посилається на те, що відповідач тривалий час не подавала виконавчий лист на виконання, тому дана обставина є підставою для звільнення від заборгованості по аліментах. Так, ч. 3 ст. 197 СК України було передбачено, що суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Однак, із змінами, внесеними згідно із Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VIII, які набрали чинності 05.10.2016 року, дана частина була виключена зі ст. 197 СК України. Таким чином, враховуючи, що відповідачем не надано доказів щодо поважності причин непред`явлення виконавчого листа до виконання після ухвалення рішення суду від 01.01.2016 року, про стягнення аліментів, суд приходить до висновку, про звільнення позивача від боргу по аліментах в сумі 5250,90 грн. за період з 14.04.2016 року по 04.10.2016 року, включно. Також, позивач посилається на те, що він в добровільному порядку сплачував аліменти, що підтверджено написаними відповідачем розписками ( а.с. 5-7). Так, з даних розписок вбачається, що вони складені 16.12.2017 року та 21.05.2018 року , однак в судовому засіданні сторони ствердили, що відповідач їх написала власноручно у травні 2018 року перед виїздом до Польщі. В розписці від 16.12.2017 року ( а.с. 7) зазначено, що [PERSON] отримувала з квітня 2016 року по лютий 2018 року від [PERSON] в рахунок аліментів на утримання сина [PERSON] кошти в сумі 1000,00 грн. на місяць. В розписці від 21.05.2018 року ( а.с. 5) зазначено, що [PERSON] отримувала з лютого 2018 року по липень 2018 року від [PERSON] в рахунок аліментів на утримання сина [PERSON] кошти в сумі 7500,00 грн. на перед за 5 місяців, а в розписці від 21.05.2018 року ( а.с.6) зазначено, що [PERSON] отримувала з лютого 2018 року по липень 2018 року від [PERSON] в рахунок аліментів на утримання сина [PERSON] кошти в сумі 2500,00 грн. на місяць. Відповідно до положень ст.ст.180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] договір сплату аліментів чи договір про припинення сплати аліментів не укладався і нотаріально не посвідчувався та в процесі виконання рішення суду між стягувачем і боржником мирова угода щодо припинення аліментів також не укладалась. Враховуючи зазначену норму чинного законодавства України, суд вважає, що сплата аліментів в добровільному порядку може відбуватися на підставі відповідного договору укладеного в письмовій формі та посвідченого нотаріально, та жодним чином не на підставі розписок відібраних від отримувача коштів за невідомих обставин і без урахуванням рішення суду, про стягнення аліментів. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. Згідно ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. В даному випадку суд не приймає до уваги надані позивачем розписки, оскільки вони містять суперечності, факт отримання відповідачем щомісячно аліментів на дитину останньою не визнається, позивач ствердив, що сума коштів зазначена у розписках є приблизною, отже дані обставини не можуть вважатися виконанням обов`язку щодо належного утримання дитини, адже не відповідають вимогам ст. 180 СК України, а вказані розписки є недопустимим доказом, оскільки складені без додержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення та суду не надано достатніх доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про те, що складені розписки відповідали справжній волі відповідача. Ст. 51 Конституції України передбачено право дітей на матеріальне утримання з боку батька та право на повноцінне життя і всебічний розвиток. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Ст.ст. 18, 27 «Конвенції про права дитини» встановлено, що батьки несуть загальну та однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», також передбачено, що суд може за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити заявника від сплати заборгованості. Ст.ст. 76, 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. При цьому вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Також, судом враховується, що аліменти є власністю дитини (частина перша статті 179 СК України), а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (статті 142, 181 СК України), у тому числі й на рівне утримання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. 11 липня 2017 року Європейським судом з прав людини було ухвалено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачем на підтвердження заперечень проти позову до суду подано письмові докази ( а.с. 61-78) з яких вбачається, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини і порядку участі у його вихованні та спілкуванні, однак дані докази є неналежними у даному спорі, адже не містять інформацію щодо предмету доказування та не дають змоги дійти висновку про відсутність обставин, які мають істотне значення при звільненні від сплати заборгованості. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, зважаючи на засади справедливості та обґрунтованості заявлених вимог, діючи в інтересах дитини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 770,00 грн. ( а.с.1), тому з відповідача на його користь стягуються судові витрати пропорційно до задоволених вимог в розмірі 116,04 грн.

Outcome: partial