Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням. Мотивуючи позовні вимоги, вказує, що на сходовій клітці між 5 та 7 поверхом за адресою будинок [ADDRESS] встановлено метало-пластикову конструкцію, яка звужує прохід та вільне користування ним на сходовій клітині. Факт самовільного встановлення на сходовій клітині було зафіксовано представниками ПП «ЖЕО Житловий масив», які неодноразово зверталися до власника квартири [ADDRESS] про необхідність ліквідувати самовільно встановлену перегородку на загальному коридорі сходинкової клітини, однак належного реагування не відбулося. Оскільки позивач не має повноцінної можливості користуватися цими приміщеннями, то просить позов задовольнити. Сторона відповідача не скористалася правом на відзив, в судове засідання не прибула. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав заяву в якій зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та винесення заочного рішення судом. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи в судове засідання також не прибув. Тому суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи. Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні відносини, суд встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року за №14-рп/2011 по справі №1-22/2011 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку. Згідно з п. 4.3. Рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року N 4-рп/2004 по справі №1-2/2004 за конституційним зверненням [PERSON] та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (Справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) Конституційний Суд України визначив, що відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР ) всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т. ін. Одночасно, даним рішенням Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. З матеріалів справи вбачається, що містобудівні умови та обстеження для проектування об`єкта будівництва для реконструкції частини сходової клітини будинку [ADDRESS] не надавалися (а.с.6), управителем будинку [ADDRESS] , яким є ПП «ЖЕО Житловий масив» направлялося повідомлення про ліквідацію самовільно встановленого приміщення в місці спільного користування (а.с.8,-10), володільцем квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Суд вказує, що нежиле приміщення - сходова клітину, що розташована у будинку за адресою: [ADDRESS] є приміщенням (місцем) загального користування на яке поширюється правовий режим об`єкта спільної сумісної власності по відношенню до усіх власників приміщень у цьому будинку, і єдиний доступ до яких забезпечується використання такої сходової клітини. На основі з`ясованих обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Розподіл судових витрат слід провести, згідно до ст. 141 ЦПК України . Оскільки позов задоволено, то за правилами статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивачем заявлено судові витрати у розмірі 1 000 грн., необхідно вказати, що з представлених на підтвердження таких витрат документів не вбачається, що вони стосуються розгляду даної справи в суді, а тому суд вважає, що відсутні підстави для стягнення грошових коштів з відповідача в сумі 1000,00 грн. за надання консультаційних послуг (а.с. 33-35), натомість з відповідача слід стягнути понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 840,00 грн. На підставі зазначеного, суд вважає, що слід задовольнити позовні вимоги. На підставі наведеного та

Outcome: approved