Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про зобовязання донарахування та стягнення заробітної плати, стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, посилаючись на те, що він з 19 березня 2013 року по 02 вересня 2014 року працював у відповідача на посаді менеджера Дніпропетровського філіалу ТОВ «Соммельє». На день його звільнення йому була нарахована заробітна плата лише за період з березня по травень 2014 року, крім того за червень, липень та серпень місяці 2014 року заробітна плата нарахована, але не виплачена. Також при звільненні йому не було виплачено компенсацію за 24 дні невикористаної щорічної відпустки. У звязку з цим просить суд зобовязати відповідача провести донарахування та виплату заробітної плати за червень, липень та серпень місяці 2014 року в розмірі 11228,01 грн., стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з березня по травень 2014 року включно у сумі 11227,99 грн. та стягнути компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3742,67 грн. У судовому засіданні позивач надав пояснення аналогічні викладеним у позові та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі, зазначивши, що позивач був звільнений 30.05.2014 року та після цього на роботу не виходив, трудових обовязків не виконував, на момент його звільнення з ним були проведені всі розрахунки у відповідності до законодавства України. Також наполягав на тому, що внесення запису до трудової книжки 02.09.2014 року є помилковим та потребує виправлення, проти якого позивач заперечує і наразі зловживає допущеною помилкою з корисливих мотивів. Вислухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що з 19 березня 2013 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. 02 вересня 2014 року позивач був звільнений з підприємства, що підтверджується наказом № 9-К від 02.09.2014 року, а також записом у трудовій книжці. Відповідно до ч.1 ст. 48 КЗпП України - трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст.116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У ст .117 КЗпП України зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно матеріалів справи, а саме довідки про середню заробітну плату від 02.09.2014 року, а також довідки з Пенсійного фонду України, позивачу була нарахована заробітна плата за період з березня по травень 2014 року в розмірі 1218 грн. щомісячно, проте не виплачена. Доказів виплати зарплати позивачу відповідачем за спірний період не надано, таким чином, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за березень-травень 2014 року в розмірі 3654 грн. До того ж відповідачем позивачу не була нарахована та виплачена заробітна плата за період з червня 2014 року по час звільнення. З урахуванням довідки про середньомісячну заробітну плату позивача, яка складає 1218 грн. щомісячно, та даних про те, що позивач фактично працював та був звільнений 2.09.2014 року, суд вважає за доцільне зобовязати відповідача здійснити нарахування заробітної плати позивачу за червень, липень, серпень 2014 року з відрахуванням обовязкових платежів, передбачених законом, та стягнути її за вказаний період в розмірі 3654 грн. Що стосується інших позовних вимог, то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Однак позивачем суду не надано доказів на підтвердження факту того, що ним не використано 24 дні щорічної відпустки, в матеріалах справи вказані докази також відсутні, а отже в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка допитувалась судом за клопотанням представника відповідача, підтвердила вихід на роботу позивача після 30.05.2014 року. Належних та допустимих доказів відповідно до ст. 60 ЦПК України тому, що відповідач був фактично звільнений 30.05.2014 року, а також тому, що відповідач не має перед позивачем заборгованості по зарплатні, відповідачем суду не надано. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. Відповідно до ст367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати позивачу в межах суми платежу за один місяць в розмірі 1218,00 грн.

Outcome: partial