Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 02.04.2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 0051/08/88-А. За умовами даного договору йому надано кредитні кошти в сумі 27 551,00 доларів США, на придбання автомобіля. В пункті 3.3.7 вказано, що він повинен протягом дії цього договору страхувати предмет застави на користь банку в акредитованих банком страхових компаніях. Однак, даний пункт суперечить вимогам ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», де банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Страхування заставного майна може здійснюватися виключно на договірних засадах, оскільки прямий обов'язок страхування заставного майна (для даних правовідносин) ст. 7 Закону України «Про страхування» та іншим законодавством не встановлений. Крім цього, жодним законодавчим актом кредитодавцю не надається право погодження, акредитації або іншим чином визначення страхової компанії, з якою позивач має укласти договір страхування заставного майна. Договір страхування є добровільним, і не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Виходячи з положень Закону України «Про страхування» відповідач не має права жодним чином, в тому числі на підставі кредитного договору, обмежувати позивача у виборі страхової компанії. Таким чином п. 3.3.7 кредитного договору є несправедливим в силу ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та суперечить ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Не погоджується і з п. 4.1 кредитного договору щодо розміру пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів та процентів, оскільки це є порушенням ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», в якій розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня. В даному випадку пеня в розмірі 0,2 % за кожен день прострочення перевищує подвійну облікову ставку НБУ. Вважає, що п. 4.1 кредитного договору є несправедливим по відношенню до нього в цілому, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. У зв'язку з викладеними обставинами просив визнати недійсними п. 3.3.7 та п. 4.1 кредитного договору № 051/08/00-А від 02.04.2008 року, укладеного між ним та відповідачем. В судовому засіданні представник позивача обставини викладені в позові та позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вважав, що строк позовної давності не пропущено, оскільки права позивача були порушені в 2015-2016 роках. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених в письмових запереченнях. Крім того, вважав, що строки позовної давності сплинули, про що була подана до суду відповідна заява. Зауважив, що під час підписання кредитного договору позивачу був наданий перелік страхових компаній, і початково він страхував автомобіль згідно переліку, потім перестав. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справа, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що 02.04.2008 року між позивачем та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» був укладений кредитний договір № 0051/08/00-А. Згідно умов договору позичальнику був наданий кредит в сумі 27 551,00 доларів США, зі сплатою процентів, строком до 01.04.2015 року. У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 264 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність тісно пов'язана з процесуальним поняття права на позов. Правом на позов є забезпечена законом можливість зацікавленої особи звернутися до суду з вимогою про розгляд та вирішення матеріально-правового спору для захисту порушеного права чи охоронюваного законом інтересу. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. В даному випадку позивач просить суд визнати недійсними п. 3.3.7 та п. 4.1 кредитного договору № 051/08/00-А від 02.04.2008 року, тоді як позов подано до суду в лютому 2016 року (позовна заява датована 17.02.2016 року), тобто після спливу трирічного строку. Оскільки строк позовної давності встановлений у три роки, то позовні вимоги не підлягають задоволенню через пропуск строку позовної давності, про що просить сторона відповідача. Доказів поважності його пропуску стороною позивача не надано, як і поновити пропущений строк звернення до суду сторона позивача не просила. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed