Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 08.05.2015 року мотивуючи тим, що в січні 2012 року до нього звернулись мешканці м. Біла Церква, подружжя [PERSON] та [PERSON], з проханням надати допомогу їх родичу з м. Вінниця [PERSON] посприяти у продажу його автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER]. У розмові вони повідомили, що зазначений автомобіль є власністю громадянки [PERSON], відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а [PERSON] діє по нотаріально посвідченій довіреності. Також, вони показали витяг з державного реєстру заборон та обтяжень, з якого вбачалося, що вказаний автомобіль не перебуває під арештом та заставою. Він погодився допомогти у продажу автомобіля і 14.01.2012 року на авто ринку м. Біла Церква домовився про продаж з громадянином [PERSON], мешканцем с. Лук'янівка Таращанського району, та передав йому автомобіль і ключі від нього, отримавши від нього грошові кошти в сумі 3650 доларів США. Про що написав власноручно розписку. Отримані від [PERSON] кошти, за винятком 550 доларів США, які він потратив з власних заощаджень на ремонт автомобіля, тобто грошові кошти у розмірі 3100 доларів США передав подружжю [PERSON] для послідуючої передачі їх у м. Вінниця громадянину [PERSON] Через деякий час йому стало відомо, що придбаний [PERSON] автомобіль у листопаді 2012 року, був затриманий працівниками ДАІ, у зв'язку з тим, що він перебував у розшуку відповідно до постанови державного виконавця про розшук майна боржника - [PERSON] Про проблеми, які виникли у [PERSON] з автомобілем, йому стало відомо лише у грудні 2012 року, коли його викликали для допиту в якості свідка до слідчого відділення Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області, де розслідувалось кримінальне провадження від 28.11.2012 року за заявою [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Під час розслідування зазначеного кримінального провадження, а також при його особистому зверненні до правоохоронних органів за даним фактом вчинення у відношенні до нього неправомірних дій відповідачів, а також і громадянина [PERSON], підтвердили, що фактично грошові кошти за автомобіль були їм передані. Дане кримінальне провадження було закрите слідчим 10.07.2013 року за відсутністю складу кримінального правопорушення, а також, 14.11.2014 року дільничим інспектором був складений висновок, відповідно до якого йому було рекомендовано звернутись з даного приводу до суду. Однак згодом, [PERSON] подав цивільний позов до суду про витребування у нього грошових коштів у розмірі 42021,90 грн., хоча ці кошти собі він не брав, а передав їх відразу після отримання подружжю [PERSON], для їх послідуючої передачі громадянину [PERSON] Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.07.2014 року було задоволено позов [PERSON] про стягнення з нього, [PERSON], коштів, отриманих без належних правових підстав у розмірі 42021,90 грн. Даним рішенням було встановлено, що між сторонами була досягнута усна домовленість про продаж у власність [PERSON] автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER]., який є власністю [PERSON] Вказаний автомобіль був придбаний [PERSON] за 3650 доларів США, а факт передачі коштів підтверджується розпискою [PERSON] Однак, 11.11.2012 року працівниками ДАІ на підставі постанови про розшук майна боржника, автомобіль був вилучений у [PERSON] відповідно до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. Суд прийшов до висновку про відсутність договору на продаж автомобіля між сторонами, якого фактично не могло відбутись між сторонами за відсутністю автомобіля у власності [PERSON] та повноважень від власника автомобіля та вирішив стягнути з нього грошові кошти. Дане рішення він оскаржував в апеляційній та касаційній інстанціях, однак суди відмовили у його скаргах та залишили в силі рішення першої інстанції. Також, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.01.2015 року, залишена в силі ухвалою апеляційного суду Київської області від 16.04.2015 року, залишено без задоволення його заяву про перегляд заочного рішення суду від 28.07.2014 року за ново виявленими обставинами. В силу викладених обставин, а саме у зв'язку з тим, що він до останнього часу оскаржував в різних судових інстанціях заочне рішення суду від 28.07.2014 року, відповідно до якого дізнався про порушення своїх прав з моменту його винесення. Надіючись на справедливе кінцеве рішення по відношенню до нього, він фактично не мав змоги одночасно звертатись з даним позовом про стягнення коштів з [PERSON], крім того, враховуючи, що з моменту винесення відповідного рішення судом першої інстанції про стягнення з нього коштів, минуло менше трьох років, тому він вважає, що не пропустив строк загальної позовної давності за зверненням до суду за захистом свого порушеного права, а якщо на думку суду пропустив, то з поважних та наведених вище причин, які заслуговують на увагу. Позивач вважає, що у даній ситуації відповідачі, яким він безпосередньо передав грошові кошти, які він згідно рішення суду повинен повернути [PERSON], безпідставно набули грошові кошти у розмірі 3100 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає, станом на день складання позовної заяви, еквівалент 65509,20 грн. Добровільно відповідачі кошти повертати не бажають. Позивач просить поновити строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] на свою користь грошові кошти у розмірі 65509,20 грн. та витрати на оплату судового збору у розмірі 655,09 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що він з [PERSON] з 1995 року працював в міліції, а з його дружиною познайомився пізніше. Відповідачі звернулись до нього за допомогою у продажу автомобіля їх родича і він погодився. Перевірив автомобіль по базі даних на наявність арештів. Потім, коли у січні 2012 року приїхав [PERSON], звірив документи, все було в порядку. Він вигнав автомобіль на ринок [PERSON]оглянув його, вони зійшлись в ціні, передав йому автомобіль і ключі та написав йому розписку про отримання коштів в розмірі 3650 доларів США. Ввечері приїхали [PERSON] і він передав кошти [PERSON], а він, в свою чергу, передав кошти дружині, яка їх перерахувала. Через рік його викликали до міліції і з'ясувалось, що автомобіль знаходиться під арештом, а він його продав. Тоді він зателефонував відповідачам і повідомив про те, що сталось, на що вони сказали нічого про них не розповідати. Потім [PERSON] приїхав до нього додому і сказав, що допоможе, але коли діло дійшло до суду сказав, що сам вирішував свої питання і що не треба було писати розписку [PERSON] Подружжя [PERSON] взяли кошти за автомобіль, а де вони їх діли невідомо. Кримінальну справу закрили за відсутністю події злочину. В ході розслідування подружжя [PERSON] підтверджували факт отримання ними коштів від нього за автомобіль. Представник позивача, адвокат за договорам, [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та зазначив, що факт отримання відповідачами коштів підтверджується протоколом допиту, складеного під час розслідування кримінальної справи та висновком дільничного, в яких відповідачі вказували, що отримали від позивача кошти. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що в грудні 2011 року до його дружини звернулась сестра і попросила допомогти продати автомобіль в м. Біла Церква. Під час зустрічі з [PERSON] розповіли про автомобіль, який хоче продати [PERSON] Потім [PERSON] з [PERSON] спілкувались між собою про купівлю - продаж автомобіля, позивач лише повідомив, що вони домовились проте, що треба привезти автомобіль і документи до міста. Через деякий час їм зателефонував [PERSON] і повідомив, що привіз автомобіль в м. Біла Церква і передав його [PERSON] разом із документами. Протягом місця [PERSON] телефонував до них декілька разів із запитаннями чи продали автомобіль на що він казав з даного приводу телефонувати [PERSON] Потім дружині зателефонував [PERSON] і сказав, що треба зустрітись, приїхав до їх будинку і передав дружині пакунок. В той же день він передав цей пакунок [PERSON] маршрутним таксі, потім передзвонив [PERSON] і сказав, що пакунок отримав. Через рік зателефонував позивач і сказав, що в [PERSON] забрали автомобіль, а потім їх з дружиною викликали до міліції як свідків і повідомили, що автомобіль знаходиться під арештом і в розшуку. Вони з дружиною лише познайомили позивача з [PERSON] і ніяких коштів не отримували. [PERSON] по телефону сказав, що отримав від них пакунок в якому були кошти в розмірі 3000 доларів США, а за роботу позивач взяв 100-200 доларів США. Ніяких роздруківок на автомобіль він позивачу не показував, адже це міг зробити лише власник авто, а в технічному паспорті не вказується, що автомобіль взятий в кредит чи на нього накладений арешт. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з'явися, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи, за довіреністю у справі, [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що нічого не може пояснити щодо даного спору, а спір між [PERSON] та [PERSON] вирішено в судовому порядку і прийнято рішення, яке набрало законної сили. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, покази свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Такими обставинами, зокрема, є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до вимог ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 03.04.2004 року ( а.с.9), власником автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] являється [PERSON]. З постанови про закриття кримінального провадження № 12012100030000342 від 10.07.2013 року, порушеного по факту вчинення шахрайських дій відносно громадянина [PERSON] за ст. 190 ч.1 КК України, яке закрито на підставі ст. 110,п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення, вбачається, що в ході розслідування було встановлено, що власник автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] [PERSON] 19.09.2007 року по довіреності з правом керування та передовіреності продала вказаний автомобіль громадянину [PERSON], який в свою чергу по аналогічній довіреності 26.11.2007 року продав вказаний автомобіль громадянину [PERSON], який в подальшому користувався даним автомобілем. При цьому ні [PERSON], ні [PERSON] після купівлі даний автомобіль в органах ДАІ не перереєстровували. 13.01.2013 року [PERSON] привіз вказаний автомобіль до м. Біла Церква, де за попередньою домовленістю із знайомим свого родича [PERSON] [PERSON] передав останньому для допомоги у здійсненні продажу вказаний автомобіль. 14.01.2013 року [PERSON] на авторинку в м. біла Церква продав вказаний автомобіль [PERSON], після чого останній користувався автомобілем до 11.11.2012 року, а саме до моменту затримання та вилучення даного автомобіля працівниками УДАІ ГУМВС України в м. Києві на підставі постанови від 02.10.2010 року про оголошення розшуку даного автомобіля виконавчою службою у Вінницькій області, після чого вказаний автомобіль був поставлений на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2014 року, яке ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08.10.2014 року залишено в силі ( а.с.12-17) було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] бала досягнута усна домовленість про продаж автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], який є власністю [PERSON] Під зобов'язання передачі автомобіля у власність [PERSON] [PERSON] без наявних на те повноважень наданих власником у встановленому порядку, одержав від [PERSON] гроші в сумі 3650 доларів США, що посвідчив особистою розпискою про отримання ним розрахунку за автомобіль марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER]. Тому, в порядку ст.ч.1 ст. 1212 ЦК України, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 42 021, 90 грн. безпідставно набутих коштів. Позивач обґрунтовуючи позов зазначає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] безпідставно набули кошти в розмірі 3100 доларів США. В підтвердження даних обставин позивач додав до позову копії протоколів допиту свідків з кримінального провадження № 12012100030000342 ( а.с.25-32) та висновок дільничного інспектора 2-го МВМ Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області від 14.11.2014 року ( а.с.33). Однак, дані докази не підтверджують факт набуття відповідачами або утримання у себе грошових коштів в розмірі 3100 доларів США, крім того, кримінальне провадження № 12012100030000342 по факту вчинення шахрайських дій відносно громадянина [PERSON] за ст. 190 ч.1 КК України, згідно листа Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області від 23.06.2015 року за № 13345 ( а.с.62), на запит суду від 22.06.2015 року, надано не було в зв'язку із тим, що термін зберігання даного кримінального провадження закінчився. Так, з даних матеріалів лише вбачається, що усна домовленість про продаж автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] була між [PERSON] та [PERSON], яким останній керував на підставі довіреності, та отримав кошти за продаж автомобіля в розмірі 3100 доларів США від [PERSON], які [PERSON] передала, в день отримання їх від [PERSON], маршрутним автобусом на смт. Теплик [PERSON]. Дані обставини узгоджуються з поясненнями відповідача [PERSON] та показами свідка [PERSON], який в судовому засіданні показав, що знає [PERSON] з 2012 року з моменту продажу автомобіля «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER]. Цей автомобіль він придбав по довіреності у громадянина [PERSON] в м. Вінниця у 2004 році, власником авто, по паспорту, була зазначена [PERSON] Він тривалий час використовував автомобіль, декілька разів його зупиняли працівники ДАІ, сплачував штрафи і ніхто не повідомляв, що даний транспортний засіб знаходиться під арештом. У 2012 році вирішив продати автомобіль, їздив з ним на базари, а потім [PERSON] познайомив його з [PERSON], який допоміг продати автомобіль в м. Біла Церква. Він отримав кошти від [PERSON] в розмірі 3100 доларів США маршрутним таксі та витратив їх на власні потреби. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки до суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачі набули у власність грошові кошти в розмір 3100 доларів США або зберігають їх у себе за рахунок позивача чи отримали дохід від утримання майна. Відповідно до ст.88 ЦПК України за рахунок відповідачів компенсуються витрати позивача в разі задоволення його вимог, однак в даному випадку в позові відмовлено, тому і судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: dismissed