Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP37430617 від 21.09.2006 року відповідач отримав кредит у розмірі 2046,20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 15.04.2013 року відповідач має заборгованість у сумі 25143,90 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 2046,20 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 8188,12 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 13236,06 грн., а також штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, а саме: 500,00 грн. фіксована частина штрафу, 1173,52 грн. - процентна складова штрафу. На підставі цього ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 25143,90 грн. та судовий збір 251,44 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та день слухання справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у звязку з його необґрунтованістю та пропуском строку позовної давності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.09.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNH4KP37430617, на підставі якого відповідач 21.09.2006 року отримав кредит у розмірі 2046,20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позивач ник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. Таким чином, договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору. Згідно п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вимогами ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У відповідності до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов'язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач має загальну заборгованість, яка утворилася за кредитним договором станом на 15.04.2013 року в розмірі 25143,90 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 2046,20 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 8188,12 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 13236,06 грн., а також штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, а саме: 500,00 грн. фіксована частина штрафу, 1173,52 грн. - процентна складова штрафу. Виходячи з наведеного, суд вважає, що банком в порушення ч.1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, на відповідача покладено подвійну цивільну правову відповідальність за порушення одного й того самого кредитного зобовязання, оскільки за наведеними законодавчими нормами ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Таким чином, оскільки [PERSON] умови кредитного договору не виконує, утворилася заборгованість за кредитним договором. Представник відповідача у своїх письмових запереченнях вказує, що дійсно [PERSON] не виконувались умови кредитного договору, жодного платежу ним не сплачено. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогамист.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і наявність у відповідача вищевказаної заборгованості по вищевказаному кредитному договору підтверджується. Як вбачається із письмової заяви представника відповідача, остання просила застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити в задоволенні позову на цих підставах. З приводу цього суд зазначає наступне. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. ЦК України не передбачає заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням позовної давності. Згідно з ч.1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, відповідно до п.5.5 кредитного договору термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Кредитний договір був укладений між банком та відповідачем 21.09.2006 року. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, відповідач [PERSON] жодного платежу за кредитним договором не вніс. Відповідно до розрахунку заборгованості прострочена заборгованість за кредитними зобовязаннями у відповідача виникла з 11.10.2006 року, у той час як з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся 20.04.2013 року. З наведеного вбачається, що з 11.10.2006 року позивач, знаючи про те, що умови кредитного договору відповідачем не виконуються, мав право звернутися до суду для захисту своїх порушених прав. Враховуючи те, що умовами кредитного договору, встановлений законом, строк позовної давності у 5 років, то за захистом порушених прав позивач мав би звернутися до суду в період з 11.10.2006 року по 11.10.2011 року. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем жодного платежу з кредитним договором не внесено. Відповідно до ст..267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При зверненні до суду та в судовому засіданні питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, з викладенням причин пропуску, позивачем не ставилось. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з підстав пропущення позивачем строків позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed