Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 12.12.2014 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого позивачем було передано відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 85000,00 грн. у строк до 31.03.2015 року. Відповідач прострочила виконання зобовязання по даному договору позики, грошові кошти не повернула. 08.02.2015 року відповідач взяла в борг у позивача грошові кошти в розмірі 38000,00 грн. та 5000 дол. США в строк до 15.03.2016 року, про що нею було складено та власноруч підписано розписку. Також 08.02.2015 року відповідач взяла в борг у позивача грошові кошти в розмірі 5000,00 дол. США та 25000 грн. в строк до 30.09.2015 року, про що нею було власноруч написано розписку. Зазначені грошові кошти відповідач не повернула. Позивач просить стягнути з відповідача: -заборгованість за договором позики грошових коштів від 12.12.21014 року у розмірі 121359,68 грн., з яких 5170 грн. 3% річних, 116189,68 грн. сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції; -заборгованість, що виникла відповідно до розписки від 08.02.2015 року у розмірі 179664,43 грн., з яких 44162,80 грн. заборгованість, взята в гривні з урахуванням 3% річних та інфляції, 135501,63 грн. заборгованість, взята в доларах США; -заборгованість, що виникла відповідно до розписки від 08.02.2015 року у розмірі 165718,80 грн., з яких 30217,17 грн. заборгованість, взята в гривні з урахуванням 3% річних та інфляції, 135501,63 грн. заборгованість, взята в доларах США; Представник позивача у відкритому судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідач у відкрите судове засідання не зявилась, була належним чином повідомлена, що підтверджується поштовими повідомленнями. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі матеріалів справи. Зі згоди сторін по справі, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч.2 статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до вимог статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Верховний Суд України в Постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що 12.12.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 85000 грн. із строком виплати боргу до 31.03.2015 року. 08.02.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики на суму 38000,00 грн. та 5000,00 дол. США, зі строком повернення 15.03.2016 року, що було письмово оформлено у формі розписки. Також між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики на суму 25000,00 грн. та 5000,00 дол. США, зі строком повернення 30.09.2016 року, що було письмово оформлено у формі розписки. Доказів повернення боргу відповідачем суду надано не було. 31.08.2017 року, в судовому засіданні представником позивача було надано суду оригінали вищезазначених договору позики грошових коштів та розписок, наявність яких у позивача відповідно до ст. 545 ЦК України свідчить про неповернення відповідачем позики. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, яка є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Позивач просить стягнути в національній валюті України гривні за офіційним курсом валют встановленим Національним банком України станом на 07.04.2017 року. Станом на 07.04.2017 року, Національним банком України встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 2710.0326 грн. за 100 доларів США, відтак сума основного боргу відповідача перед позивачем становить: - згідно договору позики грошових коштів від 12.12.2014 року - 85000 грн.; - згідно розписки (договору позики) від 08.02.2017 року - 135501,63 грн., що еквівалентно 50000 дол. США (2710.0326/100*50000) та 38000 грн., разом 173501,63 грн.; - згідно розписки (договору позики) від 08.02.2017 року - 135501,63 грн., що еквівалентно 50000 дол. США (2710.0326/100*50000) та 25000 грн., разом 160501,63 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредиторів зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до Закону України від 3\~липня\~1991\~р. №\~1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28\~березня\~2012\~р. у справі 6-36736вов10). Розрахунок трьох відсотків річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: (Сума боргу) х 3% / 365 (кiлькiсть днів у році) х (кiлькiсть днів прострочення). Розрахунок суми інфляції здійснюється за формулою: (Сума боргу х процент інфляції) - сума боргу. Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на його користь за договором позики грошових коштів від 12.12.2014 року за період з 01.04.2014 року по 07.04.2017 року 5170,00 грн. - три проценти річних та 31189,68 грн. - інфляційні втрати за період з квітня 2015 року по лютий 2017 року, розраховані на суму заборгованості в розмірі 85000 грн.; відповідно до розписки (договору позики) від 08.02.2017 року 1209,00 грн. - три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 16.03.2014 року по 07.04.2017 року та 4953,80 грн. - інфляційні втрати за період з березня 2016 року по лютий 2017 року, розраховані на суму заборгованості в розмірі 38000 грн.; відповідно до розписки (договору позики) від 08.02.2017 року 1138,36 грн. - три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01.10.2015 року по 07.04.2017 року та 4078,81 грн. - інфляційні втрати за період з жовтня 2015 року по лютий 2017 року, розраховані на суму заборгованості в розмірі 25000 грн. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже перевіривши розрахунок, наданий позивачем, суд приходить до висновку щодо задоволення цієї вимоги в межах зазначених позовних вимог. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність захистити порушені права позивача в обраний ним спосіб судового захисту, що відповідає ст. 16 ЦК України. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю. Розподіляючи судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд зазначає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 4670 грн. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved