Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою посилаючись на те, що 06.05.2015 року відповідач узяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 4 000,00 доларів США, та зобов'язався її повернути через рік, тобто 06.05.2016 року. Однак, кошти так і не були повернуті. Питання щодо пролангації договору між ними не вирішувалося. Боржник на зв'язок не виходить. У зв'язку з чим просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 4 000,00 доларів США, що еквівалентно 114 194,55 грн. (по курсу станом на 29.01.2018 року), проценти, розраховані на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 56 528,56 грн., суму інфляційного збільшення в розмірі 24 638,08 грн., 3 % річних в розмірі 5 944,48 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач не з'явився, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. У разі неявки відповідача в судове засідання не заперечував щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства, заяв про розгляд справи за його відсутності, відзив на позов, до суду не подавав, що дає підстави для прийняти рішення по суті спору без присутності відповідача, по доказам наданим стороною позивача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Дана справа зареєстрована в суді 30.01.2018 року. Після перевірки місця реєстрації відповідача в Дніпровському районі м. Києва, ухвалою від 13.02.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду. Ухвалою від 05.04.2018 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду по суті спору. По справі призначалися судові засідання, на жодне з них відповідач не з'явився. В суді встановлено, що відповідач взяв у позивача кошти в розмірі 4 000,00 доларів США, які зобов'язався повернути через рік - 06.05.2016 року. Факт отримання коштів підтверджено розпискою від 06.05.2015 року. У зв'язку з тим, що відповідач у визначений строк не повернув кошти, питання пролагнації між сторонами не вирішувалося, позивач просить стягнути суму боргу, проценти, інфляційне збільшення та 3 % річних. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Підтверджувати факт укладення договору позики, тобто факт передачі грошей та строк їх повернення або пред'явлення вимоги до повернення, можуть боргові документи - розписка, акт передання та прийняття, розрахунок - фактура тощо. Вивчивши надані позивачем докази, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 4 000,00 доларів США, що еквівалентно 114 194,55 грн. (по курсу станом на 29.01.2018 року) підлягає задоволенню. З приводу стягнення процентів розрахованих на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 56 528,56 грн., суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері надання фінансових послуг і відповідно до положень преамбули встановлює загальні правові засади у цій сфері та здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Однією з фінансових послуг згідно з пунктом 6 частини першої статті 4 Закону є надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону учасниками ринку фінансових послуг є особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України. При цьому частиною третьою статті 2 Закону встановлено вичерпний перелік суб'єктів фінансових послуг, на діяльність яких не поширюється положення цього Закону: фінансові установи, які мають статус міжурядових міжнародних організацій, Державне казначейство України та державні цільові фонди. У пунктах 16, 18 частини першої статті 1, пункті 3 частини першої статті 6, статтях 9, 12, 16-1, 18, 31 та 34 Закону врегульовані відносини, пов'язані з участю фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності, у сфері надання фінансових послуг, що, свідчить про те, що сфера дії закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на цих фізичних осіб. Норми ЦК України, які регулюють відносини, пов'язані з укладенням та виконанням договору позики грошових коштів, слід розглядати в сукупності з положеннями Закону. Аналіз положень Закону дає підстави вважати, що право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики грошових коштів не поширюється на позикодавців - фізичних осіб. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 цього Закону кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент є фінансовим кредитом. Фінансовий кредит відповідно до пункту 6 частини першої статті 4 Закону, вважається фінансовою послугою. Суб'єкти, які мають право на здійснення операцій з надання фінансових послуг визначені статтею 5 Закону. До них віднесені фінансові установи, а також фізичні особи - підприємці. Останні можуть надавити такі послуги лише у випадках, прямо передбачених законом. Вирішуючи спір щодо відносин, які виникли між фізичними особами у зв'язку з укладенням ними договору позики, враховується положення пункту 5 частини першої статті 1 Закону, згідно з яким метою надання фінансової послуги є отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Надання коштів під процент є отриманням прибутку, що, в свою чергу, є головною ознакою підприємницької діяльності. Здійснення фізичною особою права на підприємницьку діяльність відповідно до частини другої статті 50 ЦК України можливо за умови її державної реєстрації, тобто набуття статусу фізичної особи - підприємця. Таким чином, Закон, встановлюючи суб'єктний склад здійснення операцій з надання фінансових послуг, обмежив фізичних осіб, які не є підприємцями, у здійсненні діяльності, яка за своїми ознаками є підприємницькою. За викладених обставин суд доходить висновку, що фізична особа не може надавати фінансову послугу, метою якої є отримання прибутку у вигляді процентів від суми позики, що дає підстави для відмови в задоволенні вимог про стягнення процентів. Підлягає задоволенню частково і вимога позивача про стягнення інфляції та 3 % річних за період з 06.05.2016 року по 29.01.2018 року з наступних підстав. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмірне встановлений договором або законом. По даній справі позивач просить стягнути по розписці від 06.05.2015 року за період з 06.05.2016 року по 29.01.2018 року 3 % річних - 5 944,48 грн., та індекс інфляції - 24 638,08 грн. Індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики, він визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Позивачем, відповідно до договору, позика надавалася в іноземній валюті - доларах США. При перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну судом враховано офіційний курс гривні до долара США, встановленого Національним банком України станом на 29.01.2018 року. Тому при вирішенні питання про повернення боргу не може враховуватися індекс інфляції, який встановлений відносно гривні, а не іноземної валюти відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». З урахуванням викладеного, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Однак, враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, з нього слід стягнути 3 % річних в розмірі 5 944,48 грн. Враховуючи викладені обставини та вимоги законодавства, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу та 3 % річних в загальній сумі 120 139,22 грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідач до суду не з'явився, та не скористався процесуальним правом висловити свої заперечення на позов та надати докази, які мали підтвердити належне виконання відповідачем договірних зобов'язань. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір - 2 013,06 грн., оскільки вимоги позивача задоволено частково, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача становить 1 201,39 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial