Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. У позові вказав, що з 19.10.2007 року він перебуває у шлюбі з відповідачкою [PERSON] З 2012 року шлюбні відносини між ними припинені. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO], який залишився проживати разом з ним. Відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тому просив стягнути з неї аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку. У судове засідання позивач не зявився, надавши суду заяву з клопотанням про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання неодноразово не зявилася, поважну причину не явки суду не повідомила, про слухання справи сповіщалася належним чином, шляхом надсилання рекомендованими листами на її адресу судових повісток, копії позову та додатків до нього. Про розгляд справи у суді [PERSON] була обізнана, оскільки повістку з викликом у судове засідання на 28.12.2015 року отримала її мати [PERSON], про що свідчить її підпис у розписці про вручення повістки (а.с. 17). Згідно з ч. 3 ст. 76 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. Відповідно до ч. 2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що відповідно до ст. 76 ЦПК України відповідачка вважається повідомленою належним чином про час, місце розгляду цивільної справи, а оскільки вона не повідомила суд про причини своєї неявки, суд вважає причину її неявки неповажною. Відповідно до ст. 74 ЦПК України, судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців направляється за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Як вбачається з довідки адресно - довідкового підрозділу Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 17.12.2015 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: м. Запоріжжя, бул.Будівельників, 13, кВ. 205 (а.с. 14), саме за адресою місця реєстрації відповідачка повідомлялася про слухання справи, а тому, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності по наявним у справі документам. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню у звязку з наступним. Відповідно до свідоцтва про шлюб 1-ЖС № 042264 від 19.10.2007 року, [PERSON] 19.10.2007 року зареєстрував шлюб з [PERSON] Після реєстрації шлюбу прізвище дружини «Лисота» (а.с. 4). Від шлюбних відносин вони мають неповнолітню дитину сина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження 1-ЖС № 138515 від 24.10.2003 року, згідно якого матірю [PERSON], [INFO] записана [PERSON] (а.с.3). Як вбачається з довідки ЖБК № 279 «Метизник -5» [PERSON] зареєстрований та проживає разом з сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Позивач просив суд стягнути аліменти у частці від доходу відповідачки. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Даних про матеріальний стан сторін, а також стан здоров'я дитини і інших обставин, що враховуються при визначені судом розміру аліментів, суду не надано, що не позбавляє в майбутньому позивача чи відповідача звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. Частиною 1 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час доказів про домовленість щодо виконання обов'язку утримувати дитину між сторонами суду не надано. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до положень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №3 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Враховуючи, що мати дитини не надає матеріальної допомоги на її утримання, проти заявлених позовних вимог заперечень суду не надала, суд вважає за необхідне позов задовольнити. На підставі ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, а тому з відповідачки підлягає стягненню сума судового збору.

Outcome: approved