Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Посилався на те, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] , відноситься до комунальної форми власності територіальної громади м. Маріуполя, право власності на зазначену квартиру не зареєстровано. Відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, але більше півроку не користуються зазначеним житловим приміщенням без поважних причин, не мешкають в ньому, за комунальні послуги не сплачують. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] в судове засідання надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідачів. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , у судове засідання не з`явилась без поважних причин, хоча про час, місце та дату розгляду справи була повідомлена неодноразово належним чином замовною кореспонденцією та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала. Приймаючи до уваги думку представника позивача, який не заперечував проти заочного вирішення справи, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ухвалою суду від 07.09.2020 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений строк відповідачі відзив на позовну заяву не подали, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надали. Судове повідомлення, яке направлялося відповідачам за місцем реєстрації, не вручено адресату та повернуто на адресу Приморського районного суду м. Маріуполя за закінченням терміну зберігання, судові повістки про виклик до суду були повернуті. В судове засідання, про яке відповідачі [PERSON] та [PERSON] повідомлені належним чином в порядку ст. 128, 129 ЦПК України не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Приймаючи до уваги позицію позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку, з огляду про таке. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості щодо права власності, інших речових прав, іпотеки та обтяження по квартирі [ADDRESS] відсутні. (а.с. 4) Згідно довідки ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» право власності на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. (а.с. 5) Згідно відомостей з реєстру територіальної громади м. Маріуполя, які містяться у довідці департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (а.с.6) Згідно інформації, наданої ККП «Маріупольтепломережа», станом на 14.07.2020 року за квартирою [ADDRESS] мається заборгованість за послуги з теплопостачання в розмірі 33231,54 грн., останній платіж здійснено 15.12.2016 року. (а.с. 7) Згідно інформації, наданої КП «Комунальник», станом на 26.06.2020 року за квартирою [ADDRESS] мається заборгованість в розмірі 957,75 грн., останній платіж здійснено 15.07.2016 року. (а.с. 8) Згідно інформації наданої Департаментом освіти Маріупольської міської ради від 15.10.2020 року [PERSON] не навчається в закладах загальної середньої освіти підпорядкованих департаменту освіти Маріупольської міської ради. Фактичне місце проживання родини [PERSON] не відомо. (а.с. 42) Згідно з актом обстеження житлового приміщення від 02.06.2020 року, складеного спеціалістами відділу обліку та приватизації житлового фонду управління міського майна департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, за участю голови ОСББ «Фригат 37А» Коваленко О.В. , вищевказана квартира стоїть зачинена, ніким не використовується з 2016 року, за комунальні послуги маються борги, зареєстровані особи у квартирі не проживають.(а.с. 57) Таким чином встановлено, що відповідачі не мешкають у квартирі більше 6 місяців. Відповідно до ст.18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Згідно вимог ст.15 ЖК УРСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на території району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення. За положеннями ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів міських рад належать повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, що перебуває у комунальній власності відповідних територіальних громад, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності. Стаття 71 ЖК УРСР передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З акту обстеження жилого приміщення від 02.06.2020 року, складеного спеціалістами відділу обліку та приватизації житлового фонду управління міського майна департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, за участю голови ОСББ «Фригат 37А» Коваленко О.В., вищевказана квартира стоїть зачинена, ніким не використовується з 2016 року, за комунальні послуги маються борги, зареєстровані особи у квартирі не проживають Суд враховуючи, що повнолітній відповідач [PERSON] не проживає у квартирі понад шість місяців без поважних причин, приходить до висновку про те, що вона втратила право користування вказаним житловим приміщенням на підставі ст.ст.71,72 ЖК УРСР. Щодо неповнолітнього [PERSON] , суд зазначає наступне. У відповідності до висновку виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 28.10.2020 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради з метою соціального захисту неповнолітньої дитини вважає неможливим визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Суд критично ставиться до даного висновку з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Беручи до уваги той факт, що [PERSON] досяг 15 років, за місцем реєстрації не проживає з 2016 року, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за неповнолітньою дитиною [PERSON] право користування жилим приміщенням, квартирою [ADDRESS] , визнаючи його матір такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved