Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 31 жовтня 2009 року померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Спадкоємцем цієї спадщини за заповітом, став батько позивачки, [PERSON], він фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Листом приватного нотаріуса, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок. На підставі вказаного позивач звернулась до суду. Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позові наполягав. (а.с. 89). Представник відповідача у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позов визнав в повному обсязі. (а.с. 84). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 жовтня 2009 року померла [PERSON], це підтверджується свідоцтвом про смерть серії І - ЖД № 200234. (а.с. 8). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Усатове, вул. Чкалова, 28. Підтвердженням того, що житловий будинок належав померлій [PERSON] є запис в будинковій книзі Усатівської сільської ради Біляївського району, Одеської області. (а.с. 11-12). Спадкоємцем цієї спадщини за заповітом, складеним заступником голови виконкому Усатівської сільської ради [PERSON], 29 травня 2000 року (а.с. 10), став батько позивачки, [PERSON] (свідоцтво про народження серії ІІІ-ЖД № 468663 а.с. 13), який фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, оскільки помер 25 березня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І - ЖД № 405151 та довідками Усатівської сільської ради Біляївського району № 556 від 20 квітня 2015 року, № 559 від 20 квітня 2015 року та № 558 від 20 квітня 2015 року. (а.с. 20,43,49,50). Відповідно до листа від 08 грудня 2015 року № 516/02-14 приватного нотаріуса [PERSON], позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів які підтверджують право власності [PERSON] на житловий будинок. Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року., видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.. Згідно до спадкової справи заведеної до майна [PERSON], померлого 25 березня 2015 року, позивач є єдиним спадкоємцем після його смерті. (а.с. 27-79). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. При таких обставинах позов є обґрунтованим, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved