Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 45629,82 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, та судові витрати у розмірі 908,80 грн. В обґрунтування позову зазначив, що він 29.10.2020 року звільнився за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні відповідач не провів остаточний розрахунок, не сплатив заборгованість по заробітній платі. У зв`язку з тим, що на день звільнення, відповідач не виплатив належну позивачу заробітну плату, останній звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 11.01.2020 року відкрито провадження у справі. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Від позовних вимог в частині стягнення заробітної плати відмовився, оскільки позивач сплатив заборгованість у повному обсязі. Просив суд стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та судовий збір у розмірі 908,00 грн. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. У відзиву на позов зазначили, що періодичне блокування господарської діяльності підприємства, шляхом накладення арештів на всі рахунки та кризовий стан в галузі машинобудування, сприяло виникненню ситуації коли державне підприємство змушено здійснювати часткові виплати не тільки контрагентам, але і працівникам стосовно виплати заробітної плати, платежів до бюджету та комунальних платежів. Враховуючи, об`єктивно над тяжкий економічний і політичний стан, коли Державне підприємство вживає всіх можливих заходів задля збереження тисяч робочих місць та повноцінного функціонування енергетичної галузі України, просять суд зменшити розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати [PERSON] до 10% від загального розміру 19444,00 грн. та стягнути в розмірі 1944,40 грн. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Згідно з ч.3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем протягом періоду з 10.05.2012 року по 29.10.2020 року, що підтверджується копією трудової книжки. На підставі Наказу № 574 від 29.10.2020 року [PERSON] звільнений за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серія [NUMBER] . Відповідно до\~ст.116 КЗпП\~при звільненні\~працівника\~виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо\~працівник\~в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.\~Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні,\~власник або уповноважений ним орган\~в усякому випадку\~повинен\~в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно довідки №245/356 Державного підприємства завод «Електроважмаш», наданої відповідачем на електронну адресу суду працював на підприємстві на посаді слюсаря 5 розряду, ї середньоденна заробітна плата складає 486,10 грн. На картковий рахунок [PERSON] 03.03.2021, 16.03.2021, 23.03.2021 року була перерахована вся сума заборгованості по заробітній платі. Станом на 23.03.2021 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] відсутня. Частиною першою 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки ( прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, за відсутністю доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суд доходить висновку, що оформивши звільнення позивача [PERSON] та видавши їй трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави як для стягнення заборгованості із заробітної плати, так і для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України. Відповідно до наданої відповідачем довідки середньоденна заробітна плата позивача складає 486,10 грн. В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 30.10.2020 року, наступного дня з моменту звільнення, та по день проведення остаточного розрахунку заборгованості по заробітній платі - 23.03.2021 року, а саме: жовтень 2020 0 робочих днів, листопад 2020 року -17 робочих днів, грудень 2020 року 15 робочих днів, січень 2021 рік - 8 робочих днів, а всього 40 робочих днів. Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку на момент розгляду справи складає 40 днів х 486,10 грн. = 19444,00 грн. Разом з тим, суд вважає можливим зменшити розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, враховуючи те, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] повністю погашена, враховуючи строк затримки розрахунку при звільненні, матеріальне становище відповідача, пов`язане з економічною та політичною обстановкою в країні, що вплинула та вважає необхідним стягнути середній заробіток на користь позивача за час затримки з 30.10.2020 року по 23.03.2021 року у розмірі 50% від загальної суми 19444,00 грн., а саме 9722,05 грн. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування. Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу). Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті на їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial