Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.10.07 р. між ним та АБ «ЕНЕРГОБАНК», правонаступником якого є ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» був укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 20750, за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 24000000 грн. з відсотковою ставкою 18% на споживчі цілі. Також позивач зазначив, що 26.10.07 р. була укладена додаткова угода № 1 до вказаного кредитного договору, відповідно до якої банк збільшив суму кредиту до 3200000 грн.; 02.07.08 р. була укладена додаткова угода № 2 до вказаного кредитного договору, відповідно до якої банк збільшив суму кредиту до 4200000 грн.; 26.11.08 р. була укладена додаткова угода № 3 до вказаного кредитного договору, відповідно до якої банк зменшив суму кредиту до 3200000 грн. в зв'язку з погашення кредиту в сумі 1000000 грн. Також позивач зазначив, що відповідно до умов кредитного договору, забезпеченням виконання зобов'язань відповідача є майно, яке є власністю третьої особи. Крім того, позивач зазначив, що в 2012 році він дізнався про додаткову угоду без номеру від 20.05.08 р. до вказаного договору, згідно якої була встановлена відсоткова ставка 25% річних з 20.05.08 р. Так, позивач зазначив, що вважає, що вказана додаткова угода без номеру від 20.05.08 р. не має відношення до кредитного договору суперечить його умовам та законодавству України, оскільки: в назві та преамбулі додаткової угоди від 20.05.08 р. вказано, що «Додаткова угода до договору про відкриття кредитної лінії № 20750 від 25.10.07р.», але позивач та відповідач підписали вказаний договір 26.10.07 р. Також позивач вказав на те, що додаткова угода не має номеру посилається на невідомий позивачу кредитний договір. Крім того, позивач посилався на те, що в нього є сумніви, що вказана додаткова угода від 20.05.08 р. підписана саме позивачем. Тому позивач і звернувся до суду та просив визнати недійсною додаткову угоду б/н від 20 травня 2008 року, укладеною між позивачем та відповідачем. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених вище. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.10.07 р. між [PERSON] та відповідачем було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 20750, за умовами якого відповідачем було відкрито позивачу відновлювальну відкличну кредитну лінію в сумі 2400000 грн. на строк з 26.10.07 р. по 25.10.12 р. на споживчі потреби (а.с. 4). Відповідно до п. 3.2 зазначеного договору, у разі зміни кредитної політики згідно з рішенням Верховної Ради України, Національного банку України, при зміні облікової ставки Національного банку України, а також у разі зміни кредитної політики банку, банк має право в односторонньому порядку змінити умови цього договору, в т.ч. розмір відсоткової ставки за користування кредитом. При незгоді позичальника щодо зміни відсоткової ставки, банк має право в односторонньому порядку змінити термін повернення кредиту та звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 6.3 кредитного договору, зміни та доповнення до даного договору здійснюються за взаємною згодою сторін та оформлюються додатковими угодами. 26.10.07 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору про відкриття кредитної лінії, якою було збільшено суму кредиту до 3200000 грн. (а.с. 5). 02.07.08 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до вказаного кредитного договору про відкриття кредитної лінії, якою було збільшено суму кредиту до 4200000 грн. (а.с. 6). 26.11.08 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до вказаного кредитного договору про відкриття кредитної лінії, якою було зменшено суму кредиту до 3200000 грн. (а.с. 7). 20.05.08 р. між сторонами було укладено додаткову угоду б/н до договору про відкриття кредитної лінії № 20750 від 25.10.07 р. (а.с. 8). Відповідно до умов вказаної угоди, п. 3.1 кредитного договору було доповнено, а саме було встановлено відсоткову ставку в розмірі 25%, починаючи з 20.05.08 р. 03.06.09 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 4 до кредитного договору, якою було перенесено строк сплати відсотків за користування кредитною лінією, нарахованих за березень, квітень та травень 2009 року до 05 липня 2009 року (а.с. 32). 03.07.09 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 5 до кредитного договору, якою було перенесено строк сплати відсотків за користування кредитною лінією, нарахованих за березень-листопад 2009 року до 05 грудня 2009 року (а.с. 33). Так, позивачем всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надано доказів на спростування того, що додаткова угода від 20.05.08 р. до договору про відкриття кредитної лінії, не підписувалась саме позивачем. Частина 1 ст. 651 ЦК України, визначає, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 654 ЦК України, зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до с. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що процентна ставка по кредиту може змінюватися в залежності від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Умовами кредитного договору, а саме п. 3.2 передбачено можливість зміни відсоткової ставки, як було викладено вище. Кредитний договір був підписаний позивачем особисто, тому він був обізнаний про умову щодо можливості збільшення розміру процентної ставки та погодився отримати кредит на умовах запропонованих відповідачем і отримав його. Пунктами 2.1, 2.4 Постанови Національного банку України від 10.05.07 р. за № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Крім того пунктом 3.1 вказаної постанови Національного банку України визначено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). З наданого представником відповідача розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки по кредитному договору (а.с.а.с. 34-36), вбачається, що позивач був ознайомлений з даним розрахунком, про що свідчить його підпис. Тобто позивач був ознайомлений з вказаним розрахунком при підписанні кредитного договору, що ж до додаткової угоди від 20.05.08 р., то законодавством не встановлено обов'язку банку в письмовому вигляді надавати інформацію стосовно розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки при укладенні додаткових угод до кредитного договору. За таких обставин власні дії позивача, що виразилися у підписанні додаткової угоди до кредитного договору та здійсненні напису щодо ознайомлення з її умовами і відсутністю претензій, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цим додатковим договором. Крім того, в судовому засідання представник відповідача просив застосувати строки позовної давності. Ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивачем не надано доказів на спростування підстав того, що оспорювана додаткова угода була підписана не самим позивачем, не надано доказів щодо поважності пропущення строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. На підставі ст.ст. 257, 261, 267, 651, 654 ЦК України,

Outcome: dismissed