Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до Казначейської служби України про стягнення індексу інфляції та відсотків річних за несвоєчасне виконання зобов'язання. В обґрунтування позову зазначає, що Вироком Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 25.11.1997 р. позивач був незаконно засуджений за ст.141 ч.3; 145 ч.1; 42 КК України (в редакції 1963 р) до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 17.02.1998 р. міра покарання була зменшена до 7 років позбавлення волі, в іншій частині вирок залишений без змін. 10 січня 2001 року Постановою Президії Дніпропетровського обласного суду вирок Нікопольського районного суду від 25.11.1997 р. та ухвала судової колегії по карним справам Дніпропетровського обласного суду від 17.02.1998 р. відносно позивача були скасовані, справа направлена на нове розслідування. 13.09.2001 р. на підставі постанови місцевого суду Нікопольського району від 3.09.2001 року на підставі ст.165-1; 165-2 КПК України позивача звільнили з під варти і по відношенню до нього була застосована запобіжна міра у вигляді підписки про невиїзд. Таким чином [PERSON] незаконно знаходився в місцях позбавлення волі протягом 4 років 6 місяців 19.07.2011 року слідчим Нікопольського РВ було винесено постанову про припинення відносно позивача кримінального переслідування, про яку стало відомо тільки 05 квітня 2012 року. Таким чином на протягом 10 (десяти) років 06 ( шести) місяців та 21 дня він незаконно знаходився під слідством. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року стягнуто з державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, 900000 гривень. Виданий Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу виконавчий лист був пред'явлений для примусового стягнення 29.01.2014 року. 30.12.2014 року належні за рішенням суду кошти були перераховані Відповідачем на рахунок позивача. У зв'язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з Державної Казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку 195 750,00 гривень індексу інфляції та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання зобов'язання згідно рішення суду. Сторони у справі в судове засідання не викликались. Крім того, учасники справи не скористались правом подати клопотання про проведення судового засідання з викликом сторін, у зв'язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачем був наданий відзив на позов. Так, у поданому, в строки та за встановленими правилами, відзиві відповідач зазначає, що кошти перераховуються в порядку черговості після перерахування останніх за виконавчими документами, що надійшли раніше. Крім того, відповідач зазначає, що між сторонами відсутні договірні правовідносини. Також, відшкодування шкоди відбувається за рахунок коштів державного бюджету в межах бюджетних призначень в порядку безспірного списання. Також зазначає, що позивач помилково визначив юридичну природу правовідносин між сторонами, вважає що жодна шкода позивачеві не була нанесена, а тому просить суд відмовити у позові повністю. Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено відповідальність центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, за несвоєчасне виконання судового рішення. Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 затверджено «Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», яким встановлюється механізм, особливості виконання рішень про стягнення коштів з вказаних органів. Так, згідно виконавчого листа виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.04.2013 року, присудженого до стягнення з державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача 900000 гривень. Виконавчий лист видано 29.01.2014 року (а.с. 5). Як вбачається з виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» по рахунку 30.12.2014 року Держказначейська служба України в рахунок відшкодування моральної шкоди здійснила перерахунок коштів на рахунок № [NUMBER], на користь позивача (а.с. 8). Згідно розрахунку індексу інфляції, який був складений позивачем, загальна сума індексу інфляції і трьох відсотків річних складає 195750 грн. (а.с.9) Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким органом є Державна казначейська служба України. Відносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 № 4901-VI (далі - Закон), який набрав чинності з 01 січня 2013 року. Цей\~Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання. Відповідно до положень ст. 3 Закону виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється в тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Цим же Законом встановлено і відповідальність за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу у вигляді компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ст.5 Закону). Як вбачається з обставин, викладених позивачем у позові, які представником відповідача не оспорюються та в належний спосіб не спростовані, позивач 29 січня 2014 року пред'явив виконавчий лист до виконання. Проте, перерахування коштів на банківський рахунок, зазначений у заяві позивачу, було здійснено відповідачем 30.12.2014 року, тобто з порушенням строку, визначеного Законом. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно приписів ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання є рішення суду. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовому висновку Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14. Верховний Суд України у Постанові № 10/ 557-26 /155 вказав, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними сплаті кредитору. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу і відсотки річних входять до складу грошового зобов'язання. Дана рекомендація Верховного Суду України є основою розрахунку інфляційних втрат, що стягуються судами. Чинне законодавство і судова практика (Вищий господарський суд України в Постановах № 22 / 378-26 / 137 та № 18/44) виходять з того, що втрати внаслідок інфляційних процесів за своєю правовою природою не тотожні неустойці (штрафу, пені), їх потрібно розцінювати як суму знецінення грошових коштів за прострочення грошового зобов'язання за певний період, і вони є невід'ємною складовою основного боргу. При цьому індекс інфляції враховується при простроченні виконання грошового зобов'язання у всіх випадках і кредитор має право на збереження реальної величини не отриманих своєчасно грошей. Суд під, час вирішення питання, щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення індексу інфляції за несвоєчасне виконання зобов'язань, зазначає наступне. Згідно приписів ч. 2 ст. 625 ЦК, сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції, розрахунок проводиться на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Тому з відповідача на користь позивач слід стягнути сумі індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання яке виникло на підставі рішення суду в розмірі 175 500, 00 грн. з розрахунку: (900000*103,3 (індекс інфляції за квітень 2014 року)/100 - 900000) + (900000*103,8 (індекс інфляції за травень 2014 року)/100 - 900000) + (900000* 101,0 (індекс інфляції за червень 2014 року)/100 - 900000) + (900000*100,4 (індекс інфляції за липень 2014 року)/100 - 900000) + (900000*100,8 (індекс інфляції за серпень 2014 року)/100 - 900000) + (900000*102,9 (індекс інфляції за вересень 2014 року)/100 - 900000) + (900000*102,4 (індекс інфляції за жовтень 2014 року)/100 - 900000) + (900000*101,9 (індекс інфляції за листопад 2014 року)/100 - 900000) + (900000*103,0 (індекс інфляції за грудень 2014 року)/100 - 900000) = 175 500 гривень. Також з відповідача на корить позивача слід стягнути заборгованість у вигляді 3% річних за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 20250 грн. з розрахунку: 900000*3/100/12*9. Доводи Державної казначейської служби України про те, що між позивачем та органом Казначейства відсутні зобов'язальні або договірні правовідносини, відповідно до умов яких у Казначейства могли б виникнути зобов'язання сплати втрати у зв'язку із зростанням індексу інфляції та компенсації в розмірі 3% річних, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони суперечать нормам Закону та Висновкам ВСУ з аналогічними обставинами. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення індексу інфляції за несвоєчасне виконання зобов'язань є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню, оскільки судове рішення що набрали законної сили підлягають виконанню, а не виконання судових рішень є підставою для відповідальності, встановленою законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави, оскільки сторони звільненні від сплати судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved