Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 13.04.2005 року між Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі заступника керуючого Кіровоградської обласної філії Коханенко В.М. правонаступником якого є АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 579-05, відповідно до якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 28020 дол. США. строком погашення заборгованості не пізніше 12.04.2010 року зі сплатою 13,5 відсотків річних. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між банком та [PERSON] було укладено договір застави № б/н від 13.04.2005 року. Неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором кредиту призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 20.06.2013 року становить 28755,61 грн. Просить стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту у розмірі 28755,61 грн. та судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні з урахуванням збільшених позовних вимог позов підтримала в повному обсязі та пояснила, що відповідно до п. 7.3 кредитного договору, договір діє до повного виконання зобов'язань, тому строк позовної давності не може бути застосований. Останній платіж по кредитному договору був сплачений 03.07.2009 року в розмірі 7000 дол. США. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору пеня нараховувалася з 19.06.2012 року по 19.06.2013 року. Просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала заперечення в яких пояснила, що між нею та відповідачем укладався кредитний договір. В 2008 році в неї виникли фінансові проблеми в зв'язку з фінансовою скрутою, було закрито її підприємство і їй стало тяжко сплачувати відсотки та тіло кредиту. Зазначила, що з працівниками банку була досягнута домовленість про продаж заставного автомобіля «Mitsubishi Grandis» 2005 року випуску та про повну сплату тіла кредиту, а відсотки банк скасовує та не нараховує в подальшому. В 2009 році вона продала автомобіль, кошти були перераховані банку в повному обсязі. Підтвердження вищевказаного є те, що банк надав дозвіл на зняття обтяження з заставного майна та більше претензій з того часу банк до неї не пред'являв. 27.01.2014 року вона отримала позовну заяву з додатками про стягнення з неї заборгованості по кредитному договору. Уточнила, що в розрахунках банку відсутні відомості про платежі, які вона сплачувала в 2009 році. Згідно з умовами кредитного договору № 579-05 від 13.04.2005 року та договору поруки від 13.04.2005 року, останній термін повернення кредиту 12.04.2010 року, тобто з моменту коли позивач дізнався про порушення свого права, пройшло більше 3 років. В зв'язку з вищевказаним просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропущення строку позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.04.2005 року між Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі заступника керуючого Кіровоградської обласної філії Коханенко В.М. правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 579-05, відповідно до якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 28020 дол. США. строком погашення заборгованості не пізніше 12.04.2010 року зі сплатою 13,5 відсотків річних (а.с. 5-7). Згідно п. 3.3.7 договору кредиту, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду за користування кредиту в порядку визначеному п.п.2.4-2.5 цього договору. Відповідно до п. 3.3.8 договору кредиту, позичальник зобов'язаний повернути в повному обсязі кредит з нарахованими відсотками за фактичний час його користування та можливими штрафними санкціями у термін, визначений п.1.1 цього договору. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між позивачем та [PERSON] було укладено договір застави № б/н від 13.04.2005 року (а.с.8-10). Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, або годинами. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 259 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно п.7.3 кредитного договору, договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. Конституційний суд України у рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина, щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,23 ст. 1, ст. 11 частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями пунктів 22,23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка прибаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачу на придбання продукції. З урахуванням зазначеного суд, вважає що договір, який був укладений між сторонами є договором про надання споживчого кредиту і на правовідносини, які виникли між сторонами, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року із наступними змінами. Відповідно до кредитного договору № 579-05 від 13.04.2005 року його дія закінчилася 12.04.2010 року (а.с.4). Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З позовом до суду банк звернувся 23 вересня 2013 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Під час розгляду справи 30 січня 2014 року, відповідач подала до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 58). Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). За наведених обставин суд вважає безпідставними доводи представника банку про те, що позов до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором пред'явлено в межах строку позовної давності, крім того, питання про поновлення порушеного строку позивач не ставив. Враховуючи, встановлені судом обставини справи, роз'яснення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, положення статті 266, частини 4 статті 267 ЦК України про те, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, в тому числі і щодо додаткових вимог (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), суд відмовляє позивачу у задоволенні його вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed