Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтував тим, що відповідач самовільно зайняв квартиру [ADDRESS], який є об'єктом комунальної власністі територіальної громади м. Харкова, у зв'язку з чим позивач просить виселити відповідача без надання йому іншого жилого приміщення. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та подав зустрічний позов, в якому вказав, що квартира [ADDRESS] була надана у користування на підставі ордеру № 160 від 28.01.1977 року [PERSON], яка, будучи наймачем та особою похилого віку, задля допомоги у веденні господарства, догляду та піклування у 1988 році вселила [PERSON], який з того часу безперервно мешкає у вказаній квартирі, у зв'язку з чим просить визнати за ним право користування квартирою, а також зобов'язати зареєструвати його за вказаною адресою. Представник позивача просив відмовити у задоволенні зустрічного позову та надав свої заперечення, в яких вказав, що при вселенні відповідача не був дотриманий порядок його вселення, а тому підстави для надання йому права користування квартирою відсутні. Представник третьої особи КП «Жилкомсервіс» у судове засідання не зявився, про час та місцн розгляду справи повідомляіся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи Червонозаводського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у судове засідання не зявився, про час та місцн розгляду справи повідомляіся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Так, судовим розглядом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова згідно рішення 12 сесії Харківської міської Ради народних депутатів 1 скликання від 28.09.1992 року «Про комунальну власність міста» та відображається на балансі комунального підприємства «Жилкомсервіс», що підтверджується листом начальника управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради Солошкіна В.М. від 15.07.2015 року. Згідно ч. 1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.. Так, 28.01.1977 року Виконавчим комітетом Червонозаводської районної Ради депутатів трудящих міста Харкова [PERSON] виданий ордер № 160 на право зайняття квартири [ADDRESS]. З вищевикладеного випливає, що [PERSON] була наймачем квартири [ADDRESS] У розділі «склад сім'ї» ордеру № 160 від 28.01.1977 року була зазначена лише [PERSON] Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 09.12.2013 року квартира [ADDRESS] не приватизована, належить територіальній громаді, з 20.06.1968 року у квартирі була прописана лише [PERSON], яка була виписана 04.03.1992 року, у зв'язку із смертю, після чого особовий рахунок був закритий. Згідно акту обстеження самовільно зайнятої жилої площі від 09.12.2013 року, що складений працівниками КП «Жилкомсервіс», [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] без правовстановлюючих документів. Відповідно до листа КП «Жилкомсервіс» від 31.12.2013 року, адресованого директору юридичного департаменту Харківської міської ради, [PERSON] самовільно займає квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради є законним власником житлового будинку [ADDRESS], і так само є власником неприватизованих жилих приміщень цього будинку, а відповідач в свою чергу самовільно зайняв квартиру, у зв'язку з чим позовні вимоги про виселення, без надання іншого приміщення підлягають задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права користування квартирою, суд виходив з наступного. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вже було встановлено, у квартирі [ADDRESS] з 20.06.1968 року у квартирі була прописана лише [PERSON], яка була виписана 04.03.1992 року, у зв'язку із смертю. Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 09.12.2013 року [PERSON] в період з червня 1985 року по 23.07.2003 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], кв. 4. Згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області від 28.09.2015 року [PERSON] з 15.07.2003 року та по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Надані відповідачем довідка ТОВ «Житлово-комунальне господарство» від 25.11.2015 року, в якій зазначено про те, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та з 23.07.2003 року в гуртожитку не мешкає та майна не має, квитанція про сплату 19.12.2013 року за надані послуги з електроенергії у спірній квартирі, довідка з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 24» від 25.11.2013 року, в якій зазначено, що [PERSON], що є сином відповідача, проживає за адресою: [ADDRESS], а також довідка Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 від 25.11.2013 року, згідно якої [PERSON] проживає за вищевказаною адресою, не можуть бути належним доказом того, що спірна квартира є постійним місцем проживання відповідача та його сім'ї, оскільки з них неможливо встановити період та постійність проживання відповідача у квартирі. Так само, відповідачем не надано доказів періоду його проживання та ведення спільного господарства разом з [PERSON], яка була наймачем спірної квартири, а також того, що між позивачем та відповідачем укладався договір найму спірної квартири або відповідачу надавався ордер на дану квартиру. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона з 1982 року мешкає за адресою: [ADDRESS] та за життя спілкувалась з [PERSON], що мешкала за адресою: [ADDRESS], та яка була похилого віку та проживала одна, у зв'язку з чим [PERSON] запропонувала їй щоб за нею здійснював догляд [PERSON], який разом із своїми батьком, матір'ю та сестрою мешкав у квартирі [ADDRESS], у якій після смерті батьків позивача залишилась мешкати його сестра. Після спливу певного часу [PERSON] звернулась до [PERSON] та подякувала їй за запропоновану допомогу. [PERSON] бачила декілька разів, як [PERSON] виходив з будинку, однак, чи проживав постійно останній з [PERSON] точно не знає. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що він з 1980 року мешкає за адресою: [ADDRESS], та спілкувався з [PERSON], який разом із своїми батьком, матір'ю та сестрою мешкав у квартирі [ADDRESS], у якій після смерті батьків позивача залишилась мешкати його сестра. Йому було відомо, що [PERSON] допомагав [PERSON], що мешкала за адресою: [ADDRESS], зокрема бачив, як позивач покупав харчі, та, як він виходив з її квартири та під'їзду даного будинку. Таким чином, з пояснень свідків встановлено, що [PERSON] допомагав [PERSON], та його часто бачили, які він виходив з будинку та з квартири [PERSON], при цьому показання свідків не підтверджують того, що позивач постійно проживав з [PERSON], та пояснення свідків, щодо того, що його бачили, як він виходить з під'їзду будинку не підтверджують того факту, що він саме приходив до [PERSON], а не до квартири [ADDRESS], враховуючи, що там проживала його сім'я. Таким чином, вищевстановлені обставини свідчать про те, що підстави для визнання за [PERSON] права користування на квартиру [ADDRESS] відсутні. З огляду на відмову в задовлення вимог про визнання права користування квартирою, задоволенню також не підлягають вимоги за зустрічним позовом про зобов'язання зареєструвати відповідача у спірній квартирі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн., та сплачений відповідачем судовий збір за подачу зустрічного позову у розмірі 243,60 грн. підлягає зарахуванню в дохід держави, а надлишково сплачений судовий збір поверненню відповідачу з відповідного бюджету. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved