Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області 17.04.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-592, йому належить зазначений житловий будинок. У даному будинку зареєстрований колишній чоловік попередньої власниці [PERSON] , померлої [INFO] , відповідач по справі [PERSON] , але з серпня 2019 року в ньому не проживає, його особистих речей у будинку немає. Позивач вказує, що він має намір звернутись за оформленням субсидії, а стороння зареєстрована в будинку особа, яка фактично за місцем своєї реєстрації не мешкає, створює йому в цьому перешкоди. Враховуючи вищевикладене, він просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком. Позивач та його представник в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому позивач пояснив, що 17.04.2020 року він успадкував житловий будинок по [ADDRESS] на підставі заповіту, складеного [PERSON] на його ім`я. За життя [PERSON] тяжко хворіла, лікувалась і проживала в м. Одеса. Станом на теперішній час у зазначеному будинку ніхто не проживає, так як будинок потребує капітального ремонту. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. При цьому пояснив, що не проживає за місцем своєї реєстрації, оскільки невідомі йому особи, ймовірно позивач, встановили на вхідні двері та хвіртку свої замки, у зв`язку з чим він не може потрапити до будинку. З приводу позбавлення його житла, а також підроблення документів він звертався до органів національної поліції із відповідною заявою, на підтвердження чого надав ухвалу суду від 18.09.2020 року та витяг з ЄРДР від 19.09.2020 року. Крім того зазначив, що будинок по [ADDRESS] його колишня дружина успадкувала після смерті своєї матері, йому невідомо про те, що його колишня дружина тяжко хворіла та де вона мешкала останні роки перед смертю, оскільки за рік до її смерті він проживав у цивільному шлюбі з іншою жінкою [PERSON] , 1970 року народження, за місцем її мешкання, однак наразі вона також померла. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області 17.04.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-592, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №207077170 від 17.04.2020 року, позивачу [PERSON] належить житловий будинок з господарськими будівлями під номером [ADDRESS] (а.с.6, 7). Відповідач [PERSON] являється колишнім чоловіком попередньої власниці будинку [PERSON] , що підтверджується рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19.12.2016 року, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . Відповідач [PERSON] зареєстрований у вищезазначеному будинку, але не проживає в ньому з серпня 2019 року, про що свідчить акт, складений 27.05.2020 року в.о. старости сіл Мирне, Широка Балка Біляївської ОТГ [PERSON] в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до довідки Біляївської міської ради №524 від 20.05.2020 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.8). Згідно положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). У відповідності до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до пункту №15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» - наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених\~правових норм\~дає підстави\~для висновку\~про те,\~що право\~членів сім`ї\~власника будинку\~користуватись цим\~жилим приміщенням\~може виникнути\~та існувати\~лише за\~наявності права\~власності на\~будинок в\~особи,\~членами сім`ї\~якого вони\~є;\~із припиненням\~права власності\~особи втрачається\~й право\~користування жилим\~приміщенням у\~членів його\~сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі не є членами однієї родини, між ними договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, а тому суд приходить до висновку про те, що [PERSON] , залишаючись зареєстрованим у житловому будинку, розташованому по [ADDRESS] , власником якого є позивач [PERSON] , є сторонньою для нього особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим будинком, чим порушує його права, як власника. Вказане кореспондується із правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постанові від 29 січня 2018 року у справі №766/1955/16-ц (провадження №61-755 св 18). Доводи відповідача про те, що позивач нібито чинить йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням суд до уваги не приймає, оскільки сам відповідач у судовому засіданні підтвердив, що перестав проживати у будинку колишньої дружини за рік до її смерті, оскільки знаходився у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою. Таким чином, обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні будинком, та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. З витягу з ЄРДР, наданого відповідачем на підтвердження своїх заперечень, вбачається, що за результатами розгляду заяви відповідача до правоохоронних органів по факту підроблення заповіту, складеного його колишньою дружиною на ім`я позивача, кримінальне провадження №12020165250000050 від 19.09.2020 року, внесене до ЄРДР за ознаками ч. 1 ст. 358 КК України було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України 26.07.2021 року та відповідачем не оскаржувалось. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням викладеного, суд вважає, що оскільки реєстрація відповідача, який фактично не проживає у будинку без поважних причин понад один рік за час життя попереднього власника та після цього, порушує право позивача на вільне користування цим житловим приміщенням, позивач змушений сплачувати комунальні послуги за відповідача, позбавлений можливості оформити субсидію, а тому суд дійшов висновку, що відповідач має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved