Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, в якій зазначає, що він понад 13 років з 06.05.1999 р. по 28.05.2013 р. працював на підприємстві шахта «Західно-Донбаська» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею. 28.05.2013 р. був звільнений з займаної посади за ч. 2 ст. 40 КЗпПУ у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. Висновком міжрайонної профілактичної МСЕК м. Дніпро серії 12ААА № 732185 від 08.11.2017 р. йому повторно сукупно встановлено 60% втрати професійної працездатності безстроково. Позивач вказує, що він перебуває на обліку та отримує страхові виплати в управлінні виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Окрім цього, позивач зазначає, що відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 05.09.2013 р., професійне захворювання виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого та недосконалість технологічних процесів. Причиною виникнення професійного захворювання є: запиленість повітря робочої зони; рівень шуму; локальна вібрація та показники важкості праці. Все це призвело до: радикулопатії шийної; хронічного обструктивного захворювання легень; нейросенсорної глуховатості першого ст. (з легким зниженням слуху). Крім того, позивач вказує, що він зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він змушений понад 13 років проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим, не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані. Також, позивач зазначає, що обласною МСЕК м. Дніпропетровська йому первинно 16.10.2013 р. було встановлено 60% втрати професійної працездатності та встановлено третю групу інвалідності у зв`язку із професійним захворюванням. При повторному переогляді 08.11.2017 р. міжрайонною профпатологічною МСЕК йому встановлено 60% втрати професійної працездатності та підтверджено безстроково третю групу інвалідності у зв`язку із професійним захворюванням та зазначено потребу у медикаментозному та стаціонарному лікуванні. Позивач вказує, що роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де він працював, тим самим порушивши ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання ним професійних захворювань. Також, позивач зазначає, що право на відшкодування шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, в його випадку - з жовтня 2013 р.. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 60000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження за його відсутності. Виходячи з вимог ст. 274 ЦПК України, а також категорії та складності справи, ухвалою судді від 23.12.2020 р. прийнято та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19.01.2021 р. залишено без задоволення клопотання представника відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Селіванова О.А. про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 46-47). Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27.01.2021 р. у задоволенні клопотання представника відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Селіванова О.А. про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено (а.с. 55-56). Ухвалами Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021 р. у задоволенні клопотання представників відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Селіванова О.А. та Слинько І.П. про витребування доказів та відвід судді відмовлено (а.с. 90, 91-92). Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 22.02.2021 р. у задоволенні клопотання представника відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Селіванова О.А. про зупинення провадження у справі та про призначення судово-психологічної експертизи у справі відмовлено (а.с. 109-111). 18.01.2021 р. представник відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Селіванов О.А., у строк встановлений судом, подав до суду відзив на позовну заяву з додатками, надіславши його засобами поштового зв`язку позивачу (а.с. 31-39). У відзиві на позов представник відповідача просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 60000 грн. в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] працював на шахті «Західно-Донбаська» ВАТ «Павлоградвугілля», правонаступником якого є ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», з 06.05.1999 р. прохідником 4 розряду. До початку роботи, згідно з вимогами ст. 29 КЗпП України, був ознайомлений з умовами праці, з наявністю на робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів, а також про можливі наслідки їх впливу на здоров`я, що підтверджується його особистим підписом та даними інструктажу з охорони праці. 28.05.2013 р. позивач був звільнений з ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», в склад якого ввійшла шахта «Західно-Донбаська», в зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Також, представник відповідача зазначає, що 27.08.2013р. Українським НДІ промислової медицини в м. Кривий Ріг у позивача виявлено професійні захворювання, зазначені у Медичному висновку від 27.08.2013 р. № 1521, у зв`язку з чим, в подальшому, проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, про що складено відповідний Акт форми П-4. 16.10.2013 р. обласною МСЕК № 3 [PERSON] первинно було встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи. При повторному перегляді 08.11.2017 р. міжрайонною профпатологічною МСЕК м. Дніпропетровська [PERSON] повторно встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи безстроково. Представник відповідача вказує, що до позовної заяви позивачем не додано жодних документів, які підтверджували б факт заподіяння останньому моральної шкоди та не надано будь-яких доказів наявності зміни психічного стану, підтвердження факту звернення позивача до фахових лікарів, висновок лікаря щодо виявленого діагнозу, який був би встановлений як наслідок фізичних та душевних страждань. Сам же по собі факт виявлення у робітника професійних захворювань не є психотравмуючим фактором. Окрім цього, представник відповідача вказує, що позивачу встановлена 3 група інвалідності, яка є робочою, йому не протипоказана фізична праця, та в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджували б порушення психічної рівноваги позивача, його переживання та почуття його неповноцінності. Позивач, укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений під підпис, в порядку, передбаченому ст. 29 КЗпП України, про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров`я та пов`язані з цими умовами праці пільги та компенсації. Ніщо, не перешкоджало позивачеві відмовитися від укладення цього договору. Він свідомо йшов працювати в шкідливих, важких та небезпечних умовах праці. Також, щорічно проходив періодичний медичний огляд, і був усвідомлений про стан свого здоров`я (професійне захворювання виникає не раптово, а протягом певного періоду - профмаршруту), і під час медоглядів при погіршенні стану. Позивач також мав можливість припинити трудовий договір, однак продовжував працювати в шкідливих та небезпечних умовах, тобто свідомо йшов на ризик для свого здоров`я за для отримання пов`язаних з цим пільг та компенсацій: підвищеного заробітку, скороченого робочого дня, додаткових відпусток, пільгового стажу на пенсію та таке інше. Сама важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача - не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди по професійному захворюванні чи іншому ушкодженні здоров`я працівника при виконанні ним трудових обов`язків. Іншої технології видобутку вугілля на території України не запроваджено. Також, представник відповідача вказує, що обмеження життєдіяльності, часткова втрата професійної працездатності та інше, що позивач приводе в підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, компенсовані позивачеві встановленням групи інвалідності, призначенням відповідної пенсії, і щомісячними страховими виплатами по відсоткам втрати професійної працездатності, виплатою Фондом СС України одноразової допомоги в значному розмірі, оплатою витрат на лікування (в т.ч. і санаторно-курортне, медикаментозне) та інші пільги, передбачені діючим законодавством України. За відсутності у справі доказів зміни психічного стану позивача підстави для ствердження про заподіяння моральної шкоди позивачеві відсутні. Окрім цього, представник відповідача зазначив, що позивачем не наведено жодних конкретних аргументів для обґрунтування розрахунку розміру моральної шкоди. Встановлення ж самого ступеню втрати профпрацездатності не підтверджує і не може підтверджувати наявність факту спричинення потерпілому моральної шкоди, для цього потрібні зовсім інші критерії, якими у кожному конкретному випадку і керуються фахівці. Вважає, що лише при наявності такого експертного висновку про встановлення позивачеві факту моральної шкоди, суд має право, встановивши інші умови відшкодування цього виду шкоди, як то протиправність діяння (дій чи бездіяльності) особи, яка таку шкоду завдала, шляхом встановлення конкретних нормативних актів, які роботодавцем було порушено відносно позивача при заподіянні шкоди його здоров`ю; наявність причинного зв`язку між шкодою здоров`ю позивача і протиправними діяннями заподіювача; вини особи в її заподіянні,- визначити його розмір у відповідності до вимог ст. 23 ЦК України. 28.01.2021 р., у строк встановлений судом, позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив з додатками, надіславши засобами поштового зв`язку відповідачу (а.с. 58-73). У відповіді на відзив позивач зазначив, що з відзивом представника відповідача не погоджується посилаючись на те, що він понад 13 років з 06.05.1999 р. по 28.05.2013 р. працював на підприємстві шахта «Західно-Донбаська» з повним робочим днем під землею. Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де він працював, тим самим порушивши ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, то це в свою чергу стало причиною отримання ним професійних захворювань. Крім того, посилання представника відповідача на те, що йому встановлена 3 група інвалідності, яка є робочою і йому начебто не протипоказана фізична праця є необгрунтованим, надуманим, та є суб`єктивною думкою представника відповідача, оскільки, хоча йому і встановлена 3 група інвалідності, однак він не має можливості працювати за набутою професією, а саме шахтарем, оскільки був звільнений з займаної посади за станом здоров`я. Позивач вказує, що посилання представника відповідача на те, що укладаючи з відповідачем трудовий договір він був повідомлений про важкі, шкідливі і безпечні умови праці, а також про можливі негативні наслідки цих умов на стан здоров`я, також вважає недоречним, оскільки дійсно його праця була важкою, шкідливою і небезпечною для здоров`я, проте, відповідач повинен був дотримуватися державної політики в галузі охорони праці, яка відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Крім того, [PERSON] вказує, що в позовній заяві він чітко зазначив, про те, що з встановленням йому 60% втрати професійної працездатності він зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначає, що його було звільнено з роботи за станом здоров`я та він втратив можливість отримувати гідну заробітну плату. Проходив додаткові обстеження і лікування, був позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, так як відчував складності, вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Окрім цього, позивач у відповіді на відзив зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди виникає в нього з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2018 р. у справі № 210/5258/16-ц, від 23.01.2019 р. у справі № 210/2104/16-ц та від 20.11.2019 р. у справі № 210/3177/17. Щодо розрахунку моральної шкоди позивач вказує, що враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості та його вік і період моральних страждань понад 12 років, тому вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 60000 грн. (5000 грн. х 12 мінімальних зарплат), у зв`язку з чим, просив залишити відзив відповідача без задоволення, а позовну заяву задовольнити в повному обсязі. 03.02.2021 р. представник відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Селіванов О.А., у строк встановлений судом, подав до суду заперечення на відповідь на відзив, надіславши його засобами поштового зв`язку позивачу (а.с. 76-79). У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних в повному обсязі, посилаючись на те, що факт виявлення у робітника професійних захворювань сам по собі не є психотравмуючим фактором. Доказів наявності зміни психічного стану, підтвердження факту звернення позивача до фахових лікарів, висновок лікаря щодо виявленого діагнозу, який був би встановлений як наслідок фізичних та душевних страждань, не надав. Однак, додає довідки, виписки із медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого за період з 2013 року до 2017 року, що підтверджують його лікування, яке необхідно було проходити позивачу, щоб не бути позбавленим регресних виплат згідно Індивідуальної реабілітаційної програми, щорічно (або два рази на рік), які також не підтверджують спричинення моральної шкоди позивачу. Також, представник відповідача вказує, що за відсутності у справі доказів зміни психічного стану позивача підстави для ствердження про заподіяння моральної шкоди позивачеві відсутні. Представник відповідача вказує, що позивачу встановлена 3 група інвалідності, яка є робочою, і про те, що йому не протипоказана фізична праця, і зазначене грунтуєтся не на суб`єктивній думці відповідача, не є надуманими та необгрунтованими, як зазначає позивач у відповіді на відзив, а на висновку МСЕК про умови та характер праці [PERSON] , викладеному у пункті 12 Довідки МСЕК серії 12 ААА № 732185. Крім того, представник відповідача зазначає, що розрахунок розміру моральної шкоди по даній справі у кратному співвідношенні не грунтується на нормах діючого законодавства України. Врахування ж віку позивача для визначення розміру моральної шкоди, як стверджує позивач, є некоректним, невиваженим та несправедливим по відношенню до інших громадян держави. Згідно з ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві шахта «Західно-Донбаська» ВАТ «Павлоградвугілля», правонаступником якого є ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», прохідником підземним з повним робочим днем у шахті з 06.05.1999 р.. 28.05.2013 р. позивач був звільнений з займаної посади за п. 2 ст. 40 КЗпПУ у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, що підтверджується записами у трудовій книжці серії [NUMBER] , заповненої 01.02.1987 р. на ім`я [PERSON] (а.с. 13-14), та не заперечується представником відповідача у відзиві на позов. Медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 27.08.2013 р. № 1521, складеного Українським Науково-дослідним інститутом промислової медицини, позивачу [PERSON] було встановлено професійне захворювання за діагнозом - радикулопатія шийна С6, С7 і попереково-крижова L4, L5, S1, з вираженим порушенням біомеханіки хребта (3 ст.) на фоні остеохондрозу, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромом, виражений периферичний нейросудинний синдром, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді: двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ступеня), остеоартрозу в поєднанні з періатрозом ліктьових та колінних суглобів (ПФС другого ступеня). Хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легенів першої ст.). ЛН першого ст.. Нейросенсорна приглухуватість 1 ст. (з легким зниженням слуху) (а.с. 16-17). Судом встановлено, що за повідомленням Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини про наявність у [PERSON] професійного захворювання, яке надійшло на підприємство ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» 28.08.2013 р., комісією по підприємству з розслідування причин виникнення професійного захворювання складено Акт розслідування причин виникнення хронічного захворювання у [PERSON] за формою П-4 від 05.09.2013 р., з п. 16 якого встановлено, що професійне захворювання у [PERSON] виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів. З п. 17 вказаного Акту встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання є: запиленість повітря робочої зони; рівень шуму; локальна вібрація та показники важкості праці. Все це призвело до діагнозу встановленого позивачу та зазначеного у п. 14 Акту: радикулопатії шийної; хронічного обструктивного захворювання легень; нейросенсорної глуховатості першого ст. (з легким зниженням слуху) (а.с. 15). Крім того, судом встановлено, що за висновком обласної МСЕК серії АБ № 0007830 від 16.10.2013 р. [PERSON] було первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 60% та третю групу інвалідності (а.с. 11). При подальшому переогляді 08.11.2017 р., процент втрати професійної працездатності [PERSON] залишено без змін у розмірі 60% безстроково та третю групу інвалідності з визначеною причиною інвалідності - професійне захворювання з потребою медикаментозного та санаторно-курортного лікування, про що свідчать довідка до акту огляду МСЕК серії 12ААА № 732185 від 08.11.2017 р. та довідка про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12ААА № 049837 від 08.11.2017 р. (а.с. 12). З наведеного видно, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно з частинами першою, другою статті 153 Кодексу законів про працю України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. В правових позиціях, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У Рішенні Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. № 1-9/2004 (1-рп/2004) у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15.06.2020 р. у справі № 212/3137/17-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.10.2020 р. у справі № 210/4342/18. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З пунктів 36, 37 правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 р. у справі № 210/3177/17 видно, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 р. визначено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 р. № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02.11.2011 р. передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Рішенням Конституційного Суду від 27.01.2004 р. у справі № 1-9/2004 (1-рп/2004) встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Визначене спростовує твердження представника відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що позивач звільнений з посади прохідника у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, переніс зменшення обсягу трудової діяльності, змушений був пройти курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя. Згідно з медичними документами, які містяться в матеріалах справи, позивачу рекомендовано: постійний нагляд лікарів, стаціонарне та медикаментозне лікування, щорічні курси реабілітації та санаторно-курортне лікування. Крім того, з матеріалів справи видно, що після встановлення позивачу з 16.10.2013 р. 60% втрати професійної працездатності, останній, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я з 2014 р. по 2020 р. неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» та в Комунальному підприємстві «Тернівська центральна міська лікарня» ДОР» з діагнозами радикулопатія з нейродистрофічними проявами, ХОЗЛ, а також проходив санаторно-курортне лікування у санаторії - профілакторії ВП ТОВ «ДТЕК СЕРВІС» (а.с. 62-73). Доводи представника відповідача про те, що позивач не підтвердив факт заподіяння йому моральної шкоди належним доказом, а саме висновком МСЕК про встановлення факту заподіяння моральної шкоди, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012 р. № 420, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на МСЕК не було покладено обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди потерпілому у зв`язку з професійним захворюванням. Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає. Отже, вказане вище не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі № 210/5258/16-ц. З огляду на викладене, суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності встановленої первинно з 16.10.2013 р. у розмірі 60%, які при повторному переогляді 08.11.2017 р. залишено без змін у розмірі 60% безстроково. Крім того, суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявності у позивача моральної шкоди, та відсутністю будь-яких доказів наявності зміни психічного стану, підтвердження факту звернення позивача до фахових лікарів, висновків лікаря щодо виявленого діагнозу, який був би встановлений як наслідок фізичних та душевних страждань, а також відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на підприємстві відповідача, оскільки у п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 05.09.2013 р., визначено, що підставою для встановлення [PERSON] професійного захворювання стала тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів. Крім того, у п. 19 вказаного вище Акту визначено коло осіб працівників підприємства відповідача, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи (а.с. 15). Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вищевказаний період роботи - відповідачем не надано. Крім того, матеріали справи доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на страждання, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Також, твердження представника відповідача щодо інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Окрім цього, доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності останньому спричинена моральна шкода. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. із змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня виробничого шуму на робочому місці позивача, локальної вібрації та показників важкості праці, що підтверджено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання, на підставі яких складено Акт розслідування причини професійного захворювання від 05.09.2013 р., який відповідачем не оскаржений, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Враховуючи вищенаведене, виникнення професійного захворювання та втрата працездатності, призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональної втрати часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, оскільки позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та протипоказано тяжкі умови фізичної праці та інші види праці в умовах шуму і пилу, що обмежило життєву активність позивача. Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача. Щодо твердження представника відповідача про те, що розмір моральної шкоди визначений позивачем у кратному співвідношенні не ґрунтується на нормах діючого законодавства України, суд враховує наступне. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 р.). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. Позивач, обґрунтовуючи розмір відшкодування йому моральної шкоди відповідачем у зв`язку з ушкодженням здоров`я посилається на визначення розміру моральної шкоди у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, засади розумності, виваженості і справедливості, вік і період моральних страждань понад 12 років, про те, суд, визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, враховує обставини справи, встановлення позивачу первинно з 16.10.2013 р. та остаточно з 08.11.2017 р. 60% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, наслідків, що настали у зв`язку з втратою позивачем професійної працездатності. Також, суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві - відповідача в шкідливих умовах на посаді прохідника підземного з повним робочим днем у шахті, що склала 14 років 00 місяців 2 дні при загальному стажі роботи в шкідливих умовах - 21 рік 3 місяці 6 днів. Окрім цього, суд враховує, що первинний огляд позивача у МСЕК було проведено 16.10.2013 р., з даним позовом на відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди позивач звернувся більш ніж через 7 років після встановлення ступеню втрати професійної працездатності, а тому твердження позивача про те, що період його моральних страждань складає саме понад 12 років, суд до уваги не бере та враховує період моральних страждань позивача внаслідок професійного захворювання з 2013 р., а також докази щодо проходження позивачем лікування з приводу наслідків професійного захворювання. З огляду на викладене, при вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину та період фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, що свідчить про неможливість відновлення стану здоров`я в майбутньому, потребу в медикаментозному лікуванні, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, та характер немайнових витрат, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, в розмірі дванадцяти місячних розмірів мінімальної заробітної плати, з якої розраховує позивач відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в сумі 5000 грн., та вважає за необхідне позов задовольнити і стягнути з відповідача 60000 грн., що відповідатиме завданим моральним стражданням позивача та буде достатнім для її відшкодування. Щодо розподілу судових витрат суд враховує наступне. За п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Враховуючи викладене, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір в дохід держави в розмірі 908 грн..

Outcome: approved