Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 11 липня 2012 року між [PERSON] , та ним, [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Воробйовою О.О. за реєстровим № 1150, за яким [PERSON] , передала у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення садівництва № [NUMBER] , що розташована на території садового товариства «Полімер» Новоолександрівської сільської ради, Дніпровського (попередня назва Дніпропетровського) району Дніпропетровської області, площею 0,0599 га, кадастровий номер земельної ділянки: 1221486200:01:057:0058. Проте згодом йому стало відомо, що 09 грудня 2009 року [PERSON] надала довіреність на ім`я [PERSON] та зобов`язала останнього представляти її інтереси у відповідних органах, установах, організаціях в тому числі органах нотаріату з питань розпорядження земельною ділянкою, а саме укладення та підписання договорів купівлі-продажу, попередніх договорів, іпотеки земельної ділянки № [NUMBER] , що розташовані на території Садового товариства «Полімер», Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, площею 0,0599 га, на умовах які будуть визначатися ним самостійно, на його власний розсуд та інш. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. та зареєстровано в реєстрі за №3963. Після чого, 28 січня 2010 року, приватний нотаріус вчинив нотаріальну дію та посвідчив між [PERSON] та [PERSON] Договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким [PERSON] від імені [PERSON] продав, а покупець [PERSON] купив земельну ділянку № [NUMBER] (площею 0,0599 га), що розташована на території Садового товариства «Полімер» Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В., та зареєстровано в реєстрі за №266. Окрім цього, як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, чоловік [PERSON] - [PERSON] та дружина відповідача [PERSON] - [PERSON] надали свої письмові згоди на укладення вищевказаного договору купівлі-продажу. 02 квітня 2013 року [PERSON] зареєстрував на своє ім`я право власності на спірну земельну ділянку. Таким чином, вищевказана реєстрація була здійснена вже після укладання і послідуючої державної реєстрації Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 липня 2012 року, укладеного між ним [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим, він змушений звернутися до суду за захистом свого права власності на майно. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали, підтвердили обставини, викладені в ньому та просили уточнені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просить відмовити у задоволенні позовних вимог з-підстав їх необґрунтованості та безпідставності, оскільки жодних протиправних дій, з боку [PERSON] при реєстрації права власності на придбану земельну ділянку ним не вчинено і право власності набуте ним у відповідності до норм чинного законодавства. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, у якому повністю заперечував проти позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити, оскільки набуте ним право власності на земельну ділянку здійснено у відповідності до норм чинного законодавства. Відповідача Державний реєстратор відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції Кучеренко М.А. у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив та жодних заяв про відкладення розгляду справи суду не надавав, тому вважаю за можливе провести розгляд справи без його участі. Треті особи надали письмові заяви з відповідним поясненнями, та просили суд врахувати їх при ухваленні рішення. Заслухавши у судовому засіданні поясненні учасників справи, дослідивши матеріали справи, вирішуючи спір в межах позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 11 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким продавець [PERSON] передала, а покупець [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку для ведення садівництва № [NUMBER] , що розташована на території Садового товариства «Полімер», Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, площею 0,0599 га, у тому числі за земельними угіддями з них багаторічних насаджень 0,0599 га, кадастровий номер 1221486200:01:057:0058. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Воробйовою О.О. 11 липня 2012 року, та зареєстровано в реєстрі за №1150. Зокрема, дана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія ДП ДН 043741, виданого 08 листопада 2000 року Новоолександрівською сільською Радою народних депутатів на підставі рішення 6 сесії 23 скликання Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів від 21 липня 1999 року, зареєстрованого 08.11.2000 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7304. Цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва. Продаж ділянки вчинено за 46295 грн. Також у судовому засіданні встановлено, що під час підписання договору купівлі-продажу [PERSON] засвідчила, що незастережних недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням зазначеної в цьому договорі земельної ділянки, немає; від позивача, як покупця не приховано обставин, які мають істотне значення; до укладення цього договору земельна ділянка іншим особам не відчужена; згідно з витягом з Поземельної книги про земельну ділянку № ВТ-122140016012012, виданого 11 липня 2012 року відділом Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області Головного Управління Держкомзему Дніпропетровській області Державного комітету України із земельних ресурсів, обмеження та обтяження щодо цієї земельної ділянки не зареєстровані; земельна ділянка під забороною (арештом) та у заставі, в податковій заставі не перебуває; земельна ділянка як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана; щодо земельної ділянки відсутні судові спори; самовільного будівництва на земельній ділянці немає; земельна ділянка вільна від будь-яких забудов, будівель, споруд, що підтверджується Довідкою виданою Садівничим товариством «Полімер»; внаслідок продажу земельної ділянки не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких Продавець зобов`язаний утримувати; земельна ділянка є вільною від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб; на день укладення договору відсутні заборони на продаж або інше відчуження певним особам протягом установленого строку, заборони на передачу в оренду (суборенду) земельної ділянки, права на переважну купівлю у разі її продажу; умови прийняття спадщини тільки визначеним спадкоємцем; умови розпочати і завершити забудову або освоєння земельної ділянки протягом встановлених строків; заборони на провадження окремих видів діяльності; заборони на зміну цільового призначення земельної ділянки, ландшафту та зовнішнього виду нерухомого майна; умови здійснити будівництво, ремонт або утримання дороги, ділянки дороги; умови додержання природоохоронних вимог або виконання визначених робіт; - договір не укладається під впливом тяжкої для Продавця обставини; якщо повідомлена інформація не відповідає дійсності, позивач, як покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на земельну ділянку; якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу земельної ділянки, пред`явить до покупця позов про її витребування, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі. Продавець повинен вступити у справу на стороні покупця. Крім того встановлено, що укладання договору вчинено за письмовою згодою чоловіка [PERSON] - [PERSON] , та за письмовою згодою дружини позивача - [PERSON] . Так, згідно п. 9 Договору купівлі-продажу земельної ділянки, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Державний акт на право приватної власності на землю, серія ДП ДН 043741, виданого 08 листопада 2000 року Новоолександрівською сільською Радою народних депутатів на підставі рішення 6 сесії 23 скликання Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів від 21 липня 1999 року, зареєстрованого 08 листопада 2000 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7304 є Додатком до цього договору купівлі-продажу земельної ділянки. У вищевказаному Державному акті наданому нотаріусу в оригіналі, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Воробйовою О.О. 11 липня 2012 року було зроблено відмітку про посвідчення Договору купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого право власності на цю земельну ділянку переходить до [PERSON] , та затвердили свій надпис підписом та печаткою, а 09 листопада 2012 року вищевказані зміни були зареєстровані в Поземельній книзі за реєстровим номером №1221486200010570058301. Також у судовому засіданні встановлено, що придбавши земельну ділянку [PERSON] почав обробляти та засаджувати з метою озеленіння. В 2013 році уклав з КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради договір про надання населенню приватного сектору послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення. Крім того, в 2016 та в 2017 роках він вчасно сплатив земельний податок до Новоолександрівської сільської ради, що підтверджується відповідними платіжними квитанціями, тобто позивач повністю займався та розпоряджався своєю земельною ділянкою. Разом з тим, судом встановлено, що в квітні 2018 року позивачу стало відомо, що за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з 02 квітня 2013 року право власності належної йому земельної ділянки площею 0,0599 га, розташованої на території Садового товариства «Полімер», №33, Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області - зареєстровано за відповідачем по справі [PERSON] , а запис про право власності на ім`я позивача взагалі не існує, що підтверджується відповідно інформаційною довідкою наявною в матеріалах справи. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 09 грудня 2009 року [PERSON] надала довіреність на ім`я [PERSON] та зобов`язала останнього представляти її інтереси у відповідних органах, установах, організаціях в тому числі органах нотаріату з питань розпорядження земельною ділянкою, а саме укладення та підписання договорів купівлі-продажу, попередніх договорів, іпотеки земельної ділянки № [NUMBER] , що розташована на території Садового товариства «Полімер» Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, площею 0,0599 га, на умовах які будуть визначатися ним самостійно, на його власний розсуд та дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. і зареєстровано в реєстрі за №3963. На підставі чого, 28 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким [PERSON] від імені [PERSON] продав, а покупець [PERSON] купив земельну ділянку № [NUMBER] (площею 0,0599 га), що розташована на території Садового товариства «Полімер» Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, і даний Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. 28 січня 2010 року, та зареєстровано в реєстрі за №266. Окрім цього, як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, чоловік [PERSON] - [PERSON] та дружина відповідача [PERSON] - [PERSON] також надали свої письмові згоди на укладення вищевказаного договору купівлі-продажу. Після чого, 02 квітня 2013 року відповідач [PERSON] зареєстрував на своє ім`я право власності на спірну земельну ділянку. Таким чином, судом встановлено, що вищевказана реєстрація права власності за відповідачем була здійснена після укладання і послідуючої державної реєстрації Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 липня 2012 року, укладеного між позивачем [PERSON] та [PERSON] , яка у свою чергу при укладенні даного договору, категорично запевнила позивача, як покупця, про те, що жодних перешкод, які б унеможливлювали укладення даного договору немає, що підтверджується відповідною заявою від 14 квітня 2018 року наданої [PERSON] та посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевим A.B. та зареєстровану в реєстрі за №619, згідно якої вона, [PERSON] , [INFO] , діючи свідомо і добровільно, попередньо ознайомлена нотаріусом з правовими наслідками недодержання при подачі цієї заяви вимог закону, усвідомлюючи природу цієї заяви та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи українську мову, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, цією заявою підтвердила, що укладений нею з [PERSON] вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки і даний договір є єдиним документом, ніяких інших договорів щодо відчуження вищенаведеної земельної ділянки нею не підписувалися та будь-яких довіреностей щодо розпорядження вищенаведеної земельної ділянки не підписувалися. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2018 року [PERSON] надала [PERSON] іншу заяву, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Маєвською М.В. та зареєстровану в реєстрі за №401, згідно якої підтвердила, що діючи вільно, свідомо та добровільно, за відсутністю будь-якого стороннього впливу на її волевиявлення, яке відповідає її дійсним намірам, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи та усвідомлюючи природу цієї заяви, не перебуваючи під впливом помилки, обману, насильства чи тяжких для неї обставин, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, розуміючи українську мову, цією заявою підтвердила той факт, що 11 липня 2012 року між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Воробйовою О.О. за реєстровим № 1150, за яким вона передала у власність позивачу земельну ділянку для ведення садівництва № [NUMBER] , що розташована на території садового товариства «Полімер» Новоолександрівської сільської ради Дніпровського (попередня назва -Дніпропетровського) району Дніпропетровської області, площею 0,0599 га, кадастровий номер земельної ділянки: 1221486200:01:057:0058. Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. За ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 Закону №1952-IV від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Згідно із ч.3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. З урахуванням вимог вищевказаних норм закону, суд приходить до висновку про те, що позивач є власником і добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Так, за положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, ЗО, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, [NUMBER], 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, ст. 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В свою чергу, відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності отримується на підстгза-заборонених законом. Право власності передбачається таким, що виникло якщо інше прямо не виходить із закону або незаконність придбання права власності не становлена судом. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) ередає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Окрім того, згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України, визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленій частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Також, згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Як встановлено у судовому засіданні, земельна ділянка вибула із законного володіння [PERSON] поза його волею. Так, статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 321 ЦК, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2). Відповідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Проте чинним законодавством визначені випадки, коли позбавлення права власності є законним та можливим. За правилами ст. 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно володіє ним. Власник майна - це та особа, яка має законні права володіти, користуватися, розпоряджатися майном, що вибуло до добросовісного відповідача поза волею власника. Згідно правового висновку, який міститься в Постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс, добросовісний набувач набуває право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права лише при певних умовах, коли відповідно до ст.388 ЦК України таке майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України). Аналогічне правило закріплено ст.658 ЦК України. Саме з урахуванням вищевказаних норм законодавства, позивач є є добросовісним набувачем земельної ділянки. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Також, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже станом на момент здійснення державним реєстратором оскаржуваних дій в квітні 2013 року, право власності на той час на спірну земельну ділянку було зареєстроване не за [PERSON] , а саме за [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону №1952-IV державний реєстратор під час виконання своїх обов`язків повинен встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ст.15 цього Закону для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень здійснюється перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлюється факт відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень. Таким чином, при прийнятті рішення про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна державний реєстратор повинен встановити факт відсутності підстав для відмови в державній реєстрації такого права, що у даному випадку полягає у встановленні особи, за якою на той час було зареєстроване право власності, яка повинна бути одна і та сама особа, що зазначена покупцем в договорі купівлі-продажі від 28 січня 2010 року, укладеного між продавцем [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та покупцем [PERSON] . За таких обставин, враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги той факт, що власником земельної ділянки на момент державної реєстрації договору купівлі-продажі від 28 січня 2010 року, був саме [PERSON] , а не [PERSON] ,, у зв`язку з чим запис в державному реєстрі про реєстрацію права власності за [PERSON] підлягає скасуванню. Оскільки у справі не доведено протилежного, суд вважає позивача [PERSON] добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Разом з тим, оскільки сама земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі, то державна реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] на дану земельну ділянку підлягає скасуванню . Згідно постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі за № 6-92цс13 особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Стаття 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.06.2016 у справі № 6-1376цс16. За наведених обставин вимоги позивача доведені належними та допустимими доказами, а тому підграють повному задоволенню. Судовий збір відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, а також витрати на правову допомогу, яка згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу від 02.06.2018 року становить 12 000,00 грн.

Outcome: approved