Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 04.11.2014 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 37\~289,58 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач вважає, що деякі пункти Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 порушують його права як споживача фінансових послуг, зокрема п. 1.1.7.30, в якому вказано про третейське застереження, яке на думку позивача укладено в порушення вимог п. 14 частини першої ст. 6 Закону України «Про третейські суди» та п. 1.1.7.31, в якому вказано, що строк позовної давності відносно вимог банку щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафних санкцій, витрат банку становить 50 років. У звязку з цим позивач просив визнати недійсними пункти 1.1.7.30 та 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 укладених між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» при підписанні генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт 04.11.2014 року. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи належним чином повідомлений, в порядку ст. ст. 74,76 ЦПК України. Його представник в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити, вточнивши, визнання недійсним п. 1.1.7.30 стосується лише третейського суду, а не суду загальної юрисдикції. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню, оскільки, відповідно до ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обовязок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідно до\~статті 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. За правилами\~ст.628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 04.11.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення благополучних умов для виконання позивачем умов кредитного договору №б\\н від 29.03.2013 року та № SAMDN51000102555489 від 14.08.2013 року. Відповідно до п. 2.1 вказаної угоди, банк надав позичальнику кредит у розмірі 37\~289,58 грн. строком на 12 місяців з 04.11.2014 року по 30.11.2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі 37\~289,58 грн. в обмін на обовязок [PERSON] з повернення кредиту, сплати процентів в розмірі 0,833 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в заяві, умовах та правилах строки. Одночасно з укладенням генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості позивач приєднався до умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 п.п. 1.1.7.30 та 1.1.7.31, які позивач просить визнати недійсними. Так, згідно п. 1.1.7.30 Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, сторони домовилися що всі спори, розходження чи вимоги котрі виникають з даного договору та інших договорів між банком та клієнтом чи у звязку з ними, в тому числі які стосуються виконання, порушення, припинення чи визнання недійсним підлягають вирішенню в одному з судів (за вибором сторони, яка ініціює звернення до суду): постійно діючий третейський суд при асоціації «Дніпропетровський банківський союз», постійно діючий третейський суд при асоціації «Юридичні компанії України», суд загальної юрисдикції. Сторони домовилися, за всі спори відносно визнання даного договору та інших договорів між банком та клієнтом недійсними підлягають вирішенню в одному з вказаних судів (за вибором сторони, яка ініціює звернення до суду): постійно діючий третейський суд при асоціації «Дніпропетровський банківський союз», постійно діючий третейський суд при асоціації «Юридичні компанії України», суд загальної юрисдикції. Тобто, третейська угода, яка викладена у вищевказаному пункті умов у вигляді третейського застереження підписана сторонами та за формою і змістом відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди». При цьому, суд визнає непереконливими посилання представника позивача на те, що на час укладення приєднання до умов та правил надання банківських послуг Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, оскільки вищевказаним Законом із компетенції третейських судів виключені саме спори про захист прав споживачів, тобто спори за позовами, які подає позивач на захист свого порушеного права. Крім цього, відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року, позов про захист прав споживачів повинен містити відомості про те, яке право споживача порушено колі і в чому це виявилося, спосіб захисту, відповідний цьому порушенню. Тобто, у випадку, коли позов споживача є позовом про захист прав споживача, третейський суд не вправі розглядати такий спір. Таким чином, сторона, яка ініціює звернення до суду вправі вибрати суд для вирішення спору і якщо закон не дозволяє третейським судам розглядати справи саме про захист прав споживачів, то особа вправі звернутися до суду загальної юрисдикції. Також позивач просить визнати недійсним п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, яким передбачено, що строк позовної давності відносно вимог банка з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені та штрафу складає 50 років з посиланням на те, що встановлення позовної давності тривалістю 50 років суперечить вимогам ЦК України. Але, відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена Законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. При приєднанні до Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 позивач та відповідач в письмовому вигляді збільшили строк позовної давності до 50 років. Крім цього, у відповідності до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.\~ Тобто, при укладенні генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 04.11.2014 року позивач був належним чином повідомлений про всі істотні умови на момент укладення договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, що підтверджується власноручним підписом сторін, тобто укладена угода відповідає вимогам\~ст. 203 ЦК України. Доказів, які б свідчили, що спірна угода за своїм змістом суперечить вимогам\~ст. 627 ЦК України\~суду не надано. Також, як вбачається з матеріалів справи, при укладенні генеральної угоди публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» зазначило в угоді всі істотні умови договору, а позивач був належним чином ознайомлений з усіма умовами та за власним волевиявленням прийняв пропозицію, і як наслідок, підписав угоду та приєднався до умов та правил надання банківських послуг. При цьому не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай не вигідних для себе умовах. Крім цього, на час укладення оспорюваної угоди і під час її часткового виконання позивач не ставив під сумнів справедливість вищевказаних умов та деяких пунктів. При цьому, суд визнає непереконливим посилання представника позивача на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2014 року, оскільки вказана ухвала не відноситься до предмету спору та постанову Верховного Суду України від 20.05.2015 року у справі № 6-64цс15 так як вказана постанова стосується лише заборони на розгляд третейським судом спорів щодо захисту прав споживачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed