Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі з 03 серпня 1993 року. 14 грудня 2006 року шлюб був розірваний. В січня 1994 року в період шлюбу і за спільні сумісні кошти ними було придбано домоволодіння, розташоване в [ADDRESS]. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,3143 га, з яких земельна ділянка площею 0,0970 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд» та земельна ділянка площею 0,2173 га для ведення «особистого селянського господарства» за адресою в [ADDRESS]. З кінця листопада 2012 року подружні стосунки між сторонами припинені. Посилаючись на ці обставини, просив постановити рішення, яким визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку та земельної ділянки та поділити між ним і відповідачкою домоволодіння та земельну ділянку відповідно до першого варіанту проведеної судово-технічної експертизи та стягнути з відповідачки 19452 гривні 50 копійок коштів в рахунок компенсації різниці вартості часток, 5100 гривень витрат,пов'язаних із проведенням експертизи. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали. В судовому засіданні відповідач, його представник заперечували проти позову, вважали, що земельні ділянки не підлягають поділу, оскільки права власності відповідачка набула на них в порядку приватизації вже після розірвання шлюбу з позивачем. Той варіант поділу домоволодіння, який пропонує позивач, явно порушує права відповідачки, оскільки при цьому варіанті у власності відповідачки залишається значно менше житлової площі. У висновку експертизи відсутні дані, що експерт попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а тому такий доказ є недопустимим. 22 квітня 2013 року позивач вже звертався із аналогічною позовною заявою до суду, а потім відмовився від позову. Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 07 травня 2013 року прийнято відмову від позову, а справу закрито. Таким чином, позивач позбавлений права повторно звертатися до суду з аналогічним позовом. Позивач дізнався про своє порушене право ще у 2013 році, тобто позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду за захистом свого права. Строк позовної давності сплинув 24 квітня 2016 року. До того ж, справа підлягає закриттю, так як вже існує ухвала від 07 травня 2013 року про прийняття відмови від позову та закриття справи. Крім того, відповідачка стверджувала, що кошти, за які було придбане домоволодіння, належать лише їй, були заощаджені нею ще до шлюбу з позивачем, тому вважала, що підстав для задоволення позову немає. Заслухавши пояснення сторін,свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 серпня 1993 року.( арк.с.6). 14 грудня 2006 року шлюб між ними був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу(арк.с.7). В січні 1994 року, під час шлюбу і за спільні сумісні кошти ними було придбане домоволодіння , розташоване в [ADDRESS]. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,3143 га, з яких земельна ділянка площею 0,0970 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд» та земельна ділянка площею 0,2173 га для ведення «особистого селянського господарства». Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності з частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами в період шлюбу і за спільні кошти подружжя, спірне майно підлягає розподілу між сторонами в рівних частках. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що ще до укладення шлюбу з позивачем [PERSON] мала намір придбати спірне домоволодіння та заздалегідь вжила заходів, спрямованих на укладення договору купівлі-продажу та збір необхідної суми коштів для придбання будинку спільно з [PERSON], з яким перебувала у шлюбі до 25 лютого 1993 року. Так, відповідно до виписки з рішення зборів членів КСП «Перше Травня» від 20 лютого 1993 року прийняте рішення про продаж відповідачці [PERSON] спірного житлового будинку, визначено вартість будинку та доручено представнику КСП укласти договір купівлі-продажу. Тобто, станом на 20 лютого 1993 року, до укладення шлюбу з позивачем ( 3 серпня 1993 року) відповідачка планувала придбати будинок та мала всю необхідну суму коштів для придбання будинку. Допитаний за клопотанням відповідачки свідок [PERSON] пояснив суду, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 17 листопада 1979 року до 25 лютого 1993 року. Після розірвання шлюбу він віддав відповідачці набуті та заощаджені під час спільного проживання гроші. Вважав, що на ці кошти був придбаний спірний будинок. Аналогічні пояснення дав суду свідок [PERSON] Разом з тим, у відповідності з ст. 12,81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не надала суду безспірних доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуто саме нею за її власні кошти, а не за кошти подружжя. Позивач стверджує, що спірне майно було набуте за спільні сумісні кошти подружжя, а наведені відповідачкою обставини не свідчать про те, що спірне домоволодіння було придбане не за спільні кошти подружжя. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки вони мають уявний, суб'єктивний характер, ґрунтуються на власних думках, а не на підставі об'єктивних даних. Отже, спірне домоволодіння є спільним сумісним майном сторін і підлягає розподілу відповідно до положень статей 60,69,70 Сімейного кодексу України, ст. 368 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. У відповідності з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року N 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» ( з подальшими змінами), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. З висновку комплексної судової будівельно-технічної та земельної-технічної експертизи №1123/33 від 18 липня 2018 року вбачається, що реальний розподіл спірного домоволодіння та земельної ділянки, можливий за 2 запропонованими варіантами( ар. с. 111-137). Суд вважає за необхідне провести розподіл спірного будинку за варіантом №1 висновку експертизи, за яким просить позивач. Відповідно до варіанту розподілу домоволодіння № 1 позивачу слід виділити на праві власності наступні приміщення ( показано синім кольором в додатку №1): 1.Приміщення житлового будинку літ. «А-І», загальною площею 33,1 м2, інвентарною вартістю: 42828 грн. (96266 /74,4 х 33,1): - житлова кімната «3», площею 20,1 м2, - житлова кімната «6», площею 13,0 м2, Усього по житловому будинку: 33,1 м2. 2.Господарські споруди: Літня кухня літ. «Б», вартістю 13016 грн. Навіс літ. «Г», вартістю 1676 грн. 1/2 огорожі №1-4, вартістю 10643 грн. Усього: 68163 грн., що складає 39/100 ідеальних частин. Інша частина залишається у власності відповідача. Обираючи зазначений варіант розподілу домоволодіння, суд виходить з того, що при цьому варіанті позивачу виділяється менша частина домоволодіння, що не порушує прав відповідача, який не навів суду обґрунтованих заперечень проти цього варіанту розподілу, взагалі заперечуючи проти розподілу домоволодіння. Крім того, в судовому засіданні позивачем відповідачу пропонувалось самому обрати будь-який варіант розподілу домоволодіння, чого також не було зроблено відповідачем. Крім того, частина будинку, що виділяється відповідачу, має всі необхідні комунікації, значно більша за розміром та до неї прилягає набагато більше господарських споруд - сарай літ. «В»; убиральня літ. «Е»;гараж літ. «Д»;погріб літ. «п/г», 1/2 огорожі №1-4. Вартість цієї частини складає 107068 грн., що складає 61/100 ідеальних частин, тоді як частка позивача за даний м варіантом розподілу складатиме 39/100 часток. Для здійснення розділу домоволодіння за даним варіантом необхідно провести наступні переобладнання згідно експертизи: 1. Між коридором «4» і кімнатою «3» закласти дверний проріз. 2. Між коридором «4» і кімнатою «6» закласти дверний проріз. 3. Між кімнатою «3» і кімнатою «6» влаштувати дверний проріз. 4. В вікні кімнати «3» влаштувати дверний проріз з установкою подвійних утеплених дверей. Суд вважає за необхідне покласти обов'язок проведення зазначених переобладнань на позивача, проти чого він не заперечує. Враховуючи те, що відповідачу реально виділяється частина будинку, яка є більшою на 11/100 часток від ідеальної частини домоволодіння, право власності на яку має відповідач, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути кошти в рахунок компенсації різниці вартості між ідеальною та реальною часткою в розмірі 19 452 гривні 50 копійок, виходячи з наступного розрахунку: (107068 грн. вартості 61/100 часток домоволодіння - 68163 грн. вартості ідеальної частки позивача у праві власності : 2 = 19452,50 грн. Вирішуючи питання про розподіл земельної ділянки, суд виходить з наступного. Спірне домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,3143 га, з яких земельна ділянка площею 0,0970 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд» та земельна ділянка площею 0,2173 га для ведення «особистого селянського господарства». Судом встановлено, що земельна ділянка виділялась відповідачці, яка після тривалого користування набула на неї право власності в порядку приватизації вже після розірвання шлюбу з позивачем, тому земельна ділянка площею 0,2173 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» не є спільною сумісною власністю подружжя, отже, не підлягає розподілу між сторонами. Що ж стосується земельної ділянки площею 0,0970 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд», то ця частина земельної ділянки підлягає розподілу між сторонами, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Така правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15. З огляду на наведене та враховуючи, що на належній відповідачу земельній ділянці, знаходиться житловий будинок, право власності на 1/2 частину якого повинно перейти до позивача, відповідно до позивача має перейти і право власності на 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0970 га, що розташована у [ADDRESS] і належить [PERSON] відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], тобто пропорційно до частки позивача у праві власності на житловий будинок. Щодо варіанту №1 розподілу земельних ділянок: земельна ділянка площею 0,0970 га (з урахуванням площі під будівлями) розподілена таким чином, що [PERSON] (відображена блакитним кольором) виділяється земельна ділянка площею 460 кв. м з урахуванням площі під будівлями (47/100 частин). Відповідачці залишається на праві власності інша частина земельної ділянки. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Позивачем було сплачено 5100 гривень витрат пов'язаних із проведення експертиз, що підтверджується квитанціями( арк.с.161), які підлягають стягненню з відповідачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved