Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, в якій зазначає, що він на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2007 р. є власником кв. [ADDRESS] . Позивач також зазначає, що у зазначеній вище квартирі зареєстрований він та його колишня дружина [PERSON] , яка з грудня 2014 р. і до теперішнього часу за місцем реєстрації не мешкає, її речей в квартирі не має, спроб вселитися відповідач не проводила, оплату за комунальні послуги не здійснює. Крім того, позивач зазначає, що шлюб з відповідачкою розірвано на підставі рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 20.03.2014 р.. Місце фактичного перебування відповідача йому невідомо, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом, оскільки вирішити питання в позасудовому порядку він не має можливості, у зв`язку з відсутністю згоди відповідача на добровільне зняття з реєстрації за власною заявою. У зв`язку з чим, позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , права користування житловим приміщенням - кв. [ADDRESS] , що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, понесений судовий збір за подання позовної заяви залишити за ним, справу розглядати без його участі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак раніше подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, зазначив, що не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с. 37). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с. 25-27, 34-36), та відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті суду (а.с. 22, 33), причину неявки суду не повідомила, відзиву та заяви про розгляд справи за її відсутністю не подала, у зв`язку з чим, зі згоди позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.01.2007 р., посвідченим державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтокою З.В. та зареєстрований в реєстрі за № 214 (а.с. 7), витягом Комунального підприємства «Тернівське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13718569 від 27.02.2007 р. (а.с. 10) та технічним паспортом Колективного підприємства «Тернівське бюро технічної інвентаризації», складеним 26.02.2007 р. на кв. [ADDRESS] (а.с. 8-9). Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області від 15.06.2020 р., відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до акту № 605 від 18.06.2020 р., виданого управителем багатоквартирного будинку КП «ТЖКП», відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не мешкає в ній з 2014 року по теперішній час (а.с. 13). Крім того, за рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 20.03.2014 р., яке набрало законної сили 27.05.2014 р., шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірваний (а.с. 14), отже в розумінні ст. 64 Житлового кодексу УРСР відповідач [PERSON] не є ані родичем, ані членом сім`ї позивача [PERSON] .. За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З огляду на викладене, позивач є власником спірної квартири та може здійснювати своє право на власний розсуд. На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до правових позицій, викладених у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач з 2014 року в спірній квартирі не мешкає, дана квартира належить позивачу, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.01.2007 р., відповідач не є членом сім`ї позивача, а тому відповідач позбавлений права користуватися вказаним житловим приміщенням. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Згідно з ч. 3 ст. 41, ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім того, у відповідності до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved