Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом в обґрунтування якого вказав, що на підставі рішення Руськополянської сільської ради йому була виділена в постійне користування земельна ділянка площею 0,17 гектара для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. З цього часу він постійно користувався наданою йому земельною ділянкою. По сусідству з ним, знаходиться земельна ділянка по [ADDRESS], яка належить відповідачці [PERSON] та межує з його земельною ділянкою. Вказана земельна ділянка має площу 0,0996 га. Під час його відсутності, відповідачка перемістила межу, що поділяє їхні земельні ділянки в глиб його території, та фактично на даний час користується земельною ділянкою площею 0,1183 гектара. Тобто фактично вона незаконно зайняла 0,0187 гектара виділеної позивачеві земельної ділянки. Позивач пропонував їй перенести межу назад, але вона відмовляється звільнити незаконно зайняту ділянку. Тому був змушений звернутися до суду, вважає відмову безпідставною, оскільки раніше межа проходила далі, і ця обставина підтверджується доданими до позовної заяви копіями планів житлового будинку і земельної ділянки. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, пояснив, що починаючи з 27.04.1995 року у володінні відповідача є земельна ділянка, загальна площа якої становить 0,0996 га., дана земельна ділянка є приватизованої та оформленою відповідно до законодавства. Земельна ділянка огороджена стовпцями, та за час її використання відповідачем стовпці не зміщувались та не переносились. Ділянка відповідає розмірам вказаними в Державному акті, що знайшло своє підтвердження при виїзній перевірці працівників сільської ради с. Руська Поляна. Відповідач є людиною похилого віку їй 73 роки, та в неї немає фізичної можливості переміщувати стовпці. В судовому засіданні встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини: Рішенням Руськополянської сільської ради від 13 червня 2002 року №2-6 надано [PERSON] в постійне користування земельну ділянку площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] за рахунок земель резервного фонду населеного пункту. Відповідно до довідки виконавчого комітету Руськополянської сільської ради від 07 травня 2015 року №303 житловий будинок, згідно записів погосподарської книги 2011-2015 р.р., по [ADDRESS], який обліковується за [PERSON], рахується за [NUMBER]. Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] суд встановив, що відповідач є власником земельної ділянки площею 0,0996 га на підставі рішення виконавчого комітету Руськополянської сільської ради від 27 квітня 1995 року №33 для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до Акта встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 05 червня 2015 року, де виконавцем робіт вказане приватне підприємство «ДІ ПРОЕКТ», код ЄДРПОУ 36949508, зазначено, що «цей Акт складено про те, що особами які його підписали встановлені та погоджені межі земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка надається [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по [ADDRESS]. Межові знаки не встановлювались, оскільки межі земельної ділянки в натурі збігаються з огорожею, а межовими знаками являються стовпи огорожі». Позивач вказує, що відповідач відмовилась погоджувати межі земельної ділянки. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували, що позивач звертався до відповідача за погодженням меж земельної ділянки. В судовому засіданні позивач вказав, що мав лише усну розмову із відповідачем щодо намірів позивача приватизувати належну йому земельну ділянку. Суд критично оцінює, як можливий доказ, покази позивача щодо усного пропонування позивачем відповідачеві розглянути, та у випадку відсутності зауважень, погодити Акт встановлення та погодження меж від 05 червня 2015 року оскільки при судовому розгляді факт такого звернення не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами. Оскільки позивачем не доведено факти звернення до відповідача та відмови відповідача в погодженні відповідачем Акта встановлення та погодження меж від 05 червня 2015 року тому суд вважає, що позовна заява в частині вимоги позивача визнати незаконною відмову [PERSON] у погодженні меж земельної ділянки розташованої по [ADDRESS] не підлягає до задоволення через відсутність предмету спору. Відповідно до ч. 1 ст. 106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Частина 2 ст. 106 Земельного кодексу України встановлює, що види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Таким чином щодо механізму та порядку відновлення та встановлення меж норма статті 106 Земельного кодексу України є бланкетною, яка відсилає до спеціальних норм регулювання таких правовідносин. Спеціальними нормами, які визначають механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками є Інструкція «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками» затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686 (надалі по тексту - Інструкція). Відповідно до п. 2.1. Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до п. 2.3. Інструкції комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Виконавцем робіт за Інструкцією може бути юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником. На основі вищевказаних норм та з врахуванням матеріалів судової справи суд вважає, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного кодексу України, оскільки суд не відновлює і не встановлює межі земельних ділянок в розумінні здійснення судом підготовчих робіт, топографо-геодезичних, картографічних, камеральні та інших необхідних сертифікованих робіт. Таким чином, суд вважає, що суд не наділений повноваженнями встановлювати межу, яка поділяє земельні ділянки та які належать відповідачеві та розташована по [ADDRESS] та земельної ділянки яка належить позивачеві і розташована по [ADDRESS] і тому в цій частині позовна заява не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобо'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б підтверджували як факт перешкоджання позивачеві в користуванні земельною ділянкою так і факт такого перешкоджання саме відповідачем. Надана позивачем до матеріалів справи фотокопія Плану зовнішніх меж землекористування не містить дати його оформлення, інформації про суб'єкта яким здійснено оформлення такого Плану зовнішніх меж землекористування, а тому суд не вважає наданий План належним та допустимим доказом. Відповідач не може відновлювати межі, оскільки порушення відповідачем меж не здійснювалось. З огляду на викладені обставини суд вважає, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що до задоволення не підлягають. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, давши належну оцінку поясненням сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed