Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання договору купівлі продажу недійсним, в якій зазначає, що 04 квітня 2007 року між ТОВ «Торговій дім», директором якого є позивач, та ПАТ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №VL 838, відповідно до даного договору його товариству відкривалася кредитна лінія в сумі 77000 грн. для поповнення оборотних коштів, які ми повинні були повернути до 02 квітня 2010 року. 04 квітня 2007 року для забезпечення кредитного договору №VL 838 я уклав з ПАТ «Приватбанк» договір поруки №VL 838/Р, відповідно до якого він брав на себе відповідальність на рівні з товариством по виконанню кредитного договору.13 травня 2008 року між ним та ПАТ «Приватбанк» був укладений кредитний договір №КІО0GА0000000005 відповідно до даного договору він отримав споживчий кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 750000 грн., які я повинен був повернути до 13 травня 2018 року.29 грудня 2008 року додатковою угодою №1 та 02 квітня 2010 року додатковою угодою №2 було внесено зміни до договору №VL 838 в частині збільшення відсотку та дати повернення коштів до 02 квітня 2012 року. 10 квітня 2011 року в адміністративно-торгівельному комплексі [PERSON] «Торговий Дім» відбулася пожежа, внаслідок якої буди повністю знищені другій та третій поверхи. 21 квітня 2011 року ПАТ «Приватбанк» повідомив його письмово, що він, як поручитель [PERSON] «Торговій Дім» по кредитному договору №VL 838 зобовязаний сплатити виниклу кредитну заборгованість в сумі 400496,86 грн. 21 квітня 2011 року ПАТ «Приватбанк» повідомив його письмово, що він по кредитному договору №КІО0GА0000000005 зобовязаний сплатити виниклу кредитну заборгованість в сумі 1931789,87 грн. 21 жовтня 2011 року ПАТ «Приватбанк» повідомив його письмово, що він по кредитному договору №КІО0АК00260263 від 28 лютого 2006 року зобовязаний сплатити виниклу кредитну заборгованість в сумі 115394,70 грн., таким чином на 21 жовтня 2011 року він повинен був сплатити кредитну заборгованість в сумі 2447681, 13 грн.. Оскільки даних коштів в нього не було, а тому він почав підшуковувати покупців для відчуження єдиного власного обєкту нерухомого майна комплекс за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Київська,1/5.Одним з таких покупців виявився відповідач, який запропонував йому кошти, але в меншому розмірі ніж які він бажав отримати. Перебуваючи в скрутному становищі погодився на дані несприятливі для мене умови та 10 грудня 2011 року уклав договір купівлі-продажу комплексу. Відповідно до п. 2.1 даного договору комплекс був відчужений за 663217 грн. Дані кошти ним повністю отримані не були, так як відповідач зобовязувалась їх йому сплатити протягом наступних пяти років з дня укладення даного договору. Для забезпечення своїх зобовязань 10 грудня 2011 року видала на нього генеральне доручення, відповідно до якого він мав право представляти її інтереси в усіх установах незалежно від форм власності, вчинити відповідні дії,зі строком дії довіреності до 10 грудня 2016 року. По закінченню дії довіреності відповідач на зв'язок не виходить, повний розрахунок з ним не проводить, тим самим ухиляється від взятих на себе зобовязань. В зв'язку з викладеним просить позов задовольнити та визнати укладений договір купівлі-продажу не дійсним. В подальшому позивач уточним позовні вимоги та просить також скасувати державну реєстрацію права власності на спірне майно на відповідача. В судове засідання позивач не з'явився направивши до суду заяву про слухання справи в його відсутності, просить позов задовольнити та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через оголошення в газеті «Урядовий кур'єр», заперечень щодо позову та клопотань до суду не направив, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 04 квітня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Торговій дім», директором якого є [PERSON], та ПАТ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №VL 838. 04 квітня 2007 року для забезпечення кредитного договору №VL 838 позивач уклав з ПАТ «Приватбанк» договір поруки №VL 838/Р, відповідно до якого взяв на себе відповідальність на рівні з товариством по виконанню кредитного договору. 13 травня 2008 року між позивачем та ПАТ «Приватбанк» був укладений кредитний договір №КІО0GА0000000005, відповідно до даного договору позивач отримав споживчий кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 750000 грн., які повинен був повернути до 13 травня 2018 року. 29 грудня 2008 року додатковою угодою №1 та 02 квітня 2010 року додатковою угодою №2 було внесено зміни до договору №VL 838 в частині збільшення відсотку та дати повернення коштів до 02 квітня 2012 року. 10 квітня 2011 року в адміністративно-торгівельному комплексі [PERSON] «Торговий Дім» відбулася пожежа, внаслідок якої буди повністю знищені другій та третій поверхи. Відповідно вимог станом на 21 жовтня 2011 року позивач за вказаними договорами повинен був сплатити кредитну заборгованість в сумі 2447681, 13 грн. 10грудня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договорів відчуження обєкту нерухомого майна комплекс за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Київська,1/5. Відповідно до п. 2.1 даного договору комплекс був відчужений за 663217 грн. 10 грудня 2011 року відповідач видала позивачеві генеральне доручення, відповідно до якого він мав право представляти її інтереси в усіх установах незалежно від форм власності, вчинити відповідні дії,зі строком дії довіреності до 10 грудня 2016 року. Згідно статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається, але відповідач свої зобовязання не виконав в повній мірі, тим самим він порушив взяті на себе зобовязання. Відповідно до ст.233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у п.23 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Виходячи з цього як вказує позивач по справі, на час укладення спірного правочину він мав сплатити кредитну заборгованість в сумі 2447681,13 грн., приміщення, де знаходився офіс його товариства повністю згорів, що сприяло додатковим витратам по його відновленню. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідні наявність двох зазначених вище умов, а доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином. Отже, для визнання угоди недійсною з передбачених ст. 233 ЦК України підстав одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору, що відповідає вищевказаним обставинам. У постанові Верховного суду України по справі №6-116цс14 викладена правова позиція про те, що відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивний правочин це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України). Відповідно до п.24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними») для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved