Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом та мотивував його тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачкою ним за особисті кошти було придбано шляхом фінансування - квартиру [ADDRESS]. Зокрема позивач зазначив, що 06 жовтня 2011 року між ним та Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» був укладений договір № 361 про обслуговування коштів для будівництва(придбання) доступного житла. З договору вбачається, що державна підтримка на момент укладення договору надавалася позивачу з урахуванням кількості членів сім'ї (чотири особи) у розмірі 226516 гривень, а частка його коштів необхідних для будівництва склала 672117 гривень та 6290.43 гривні сума винагороди(відшкодування) за обслуговування коштів(0.7 вартості Договору № 361). Позивач вказує, що ним було взято в борг частину грошових коштів, на отримання яких відповідачка згоди не надавала а інша частина у розмір 600000 гривень він отримав за продаж нерухомого майна, яке належало йому на праві особистої приватної власності та яке було набуте ним до укладення шлюбу. Позивач зазначає, що саме за рахунок його особистих коштів, а не коштів подружжя було профінансовано договір № 361 про обслуговування коштів для будівництва(придбання) доступного житла від 06 жовтня 2011 року. З посиланням на ст. 69, 70 СК України, позивач просить суд припинити право спільної часткової приватної власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS] та визнати за ним - [PERSON] право приватної власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви та просив її задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з посиланням на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. У задоволенні позову просили відмовити, а також надали суду заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не забезпечила явку свого представника. Надіслала до суду клопотання слухати справу у відсуутність представника. Заслухавши сторони, представників, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи та пояснень осіб, які брали участь у справі встановлено, що 06 жовтня 2011 року між [PERSON] та Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» був укладений договір № 361 про обслуговування коштів для будівництва(придбання) доступного житла. З договору вбачається, що державна підтримка на момент укладення договору надавалася позивачу з урахуванням кількості членів сім'ї (чотири особи) у розмірі 226516 гривень, а частка його коштів необхідних для будівництва склала 672117 гривень та 6290.43 гривні сума винагороди(відшкодування) за обслуговування коштів(0.7 вартості Договору № 361). 04 липня 2013 року реєстраційною службою Головного управління юстиції у місті Києві було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. Власниками зазначені [PERSON] з розміром частки ? , [PERSON] з розміром частки ?, [PERSON] з розміром частки ? , та [PERSON] з розміром частки ?.(свідоцтво про право власності [NUMBER]). Позивач в обґрунтування позову посилається на ст. 60 СК України, і зазначає, що вказана квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана за його власні кошти, а тому відповідно до правил ст. 69 СК України та ст. 70 СК України є правові підстави для припинення права спільної часткової приватної власності на ? частку зазначеної квартири. Суд вважає вимоги позивача безпідставними, виходячи з наступних міркувань. Статтею 69 СК України закріплено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто права на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 СК України, передбачено порядок та способи визначення часток дружини та чоловіка у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи та пояснень учасників судового процесу встановлено, що квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної часткової власності з визначеними частками кожного із співвласників. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи з таких встановлених судом обставин, питання про припинення права власності [PERSON] на ? частку зазначеної квартири регулюється правилами статті 365 ЦК України, де зазначено вичерпний перелік підстав припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Судом не береться до уваги посилання позивача на норми п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, оскільки як зазначено вище до спірних правовідносин в частині вирішення питання про наявність правових підстав, щодо припинення права [PERSON] на частку у спільному майні, врегульовано статтею 365 ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Припинення права [PERSON] на частку у спільному майні в такий спосіб, при відсутності доказів на їх існування, на думку суду є неприпустимим та таким, що не гуртується на вимогах закону. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, в зв'язку з його необґрунтованістю та невірно обраним способом захисту особистого майнового права. Питання про розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed