Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача. В обґрунтування позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі за текстом - Генеральна угода) без номеру від 11 грудня 2014 року [PERSON] (далі за текстом-Відповідач) отримав кредит у розмірі 11342,31 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода з запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають ніж ним та банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг, Тарифами АТ КБ «ПриватБанк» та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви. При укладанні Договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на 05 серпня 2019 року має перед Банком заборгованість у сумі 46541,91 грн., яка складається з наступного: 10885,73 грн. - заборгованість за кредитом; 9115,77 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 23077,26 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди - 3463,15 грн. Представник позивача Гей О.Д., діючий на підставі довіреності на а.с.51, у судове засідання надав суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості без його участі, позовні вимоги Банку підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити в повному обсязі. Необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ КБ «ПриватБанк» відсутні. В разі неявки відповідача по справі не заперечує проти розгляду справи з винесенням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.58). Відповідач у справі, місце реєстрації якого за адресою, зазначеною в позові, підтверджено його паспортними даними (а.с.35,зворот), викликався в судове засідання на 07 листопада 2019 року рекомендованою поштою, поштове рекомендоване відправлення повернулося на адресу суду без вручення адресату з позначкою листоноші «адресат не проживає по даній адресі» (а.с.53). У зв`язку з зазначеним суд відповідно до вимог частини 11 статті 128 ЦПК України здійснив виклик відповідача у судові засідання на 21 листопада 2019 року і 04 грудня 2019 року через оголошення на офіційному веб-сайті суду (а.с.54). Відповідач [PERSON] після оприлюднення оголошення про його виклик у судове засідання повторно не явився, про причину неявки суд не повідомив, з заявами про відкладення розгляду справи з певних причин або про розгляд справи в його відсутність до суду не звертався, відзив на позов не подав. З зазначених підстав суд розглядає справу у відсутність відповідача за наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, ненадання відповідачем відзиву на позов і заперечень проти позовних вимог, дослідивши письмові докази, вважає позов доведеним і таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За змістом ст.ст.12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Згідно ст.ст.207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін. Встановлено, що 11 грудня 2014 між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.10). Пунктом 1.1.2 Генеральної угоди між сторонами було погоджено суму заборгованості в розмірі 12123,31 грн. Пунктом 1.1.3 встановлено дату кінцевого повернення кредиту 31 грудня 2016 року. Пунктом 1.2 встановлено обов`язок позичальника мати на рахунку суму в розмірі 780,00 грн. Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди, Банком надано позичальнику кредит в сумі 11342,31 грн. на строк 24 місяці з 11 грудня 2014 року до 31 грудня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 11342,32, сплати процентів в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у зазначені в заяві та Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості погоджено наступним шляхом: починаючи з «01» по «25» число кожного місяця позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячній платіж) в сумі 567,57 грн. для погашення заборгованості за Кредитом, процентами та іншими витратами згідно з Умовами та правилами. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31 грудня 2016 року. Пунктом 2.2 Генеральної угоди передбачено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш як на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня, вважається простроченною, позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 3463,15 грн. Пунктом 2.3 передбачено, що для надання послуг банк надає позичальнику платіжну картку згідно п.2.1 Генеральної угоди. Пунктом 2.4 встановлено, що картка є власністю Банка і видається позичальнику у тимчасове користування. Судом встановлено, що [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за Генеральною угодою без номеру від 11 грудня 2014 року, у зв`язку з чим станом на 05 серпня 2019 року має заборгованість у сумі 46541,91 грн., яка складається з наступного: 10885,73 грн. - заборгованість за кредитом; 9115,77 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 23077,26 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди - 3463,15 грн. З розрахунку заборгованості за договором від 11 грудня 2014 року станом на 05 серпня 2019 року на а.с.7-8, встановлено, що 08 березня 2015 року відповідачем було здійснено платіж на суму 28,50 грн., який було зараховано на сплату штрафних санкцій за кредитом. З огляду на те, що п.2.2 Генеральної угоди передбачено розмір штрафу 3463,15 грн., суд приходить до обґрунтованого висновку, що штраф, який позивач просить стягнути з відповідача на свою користь у сумі -3463,15 грн., є залишком від основної суми штрафу після погашення 08 березня 2015 року 28,50 грн. [PERSON] . Однак, вимоги позивача про стягнення одночасно із відповідача пені та штрафів, як це передбачено п.п.2.1.1.5.5, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно із п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Враховуючи однаковість підстав нарахування пені і штрафів та те, що вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З огляду на викладене, зважаючи, що сума штрафу, передбаченого п.2.2 Генеральної угоди, відповідачем частково сплачена, вимоги позивача про стягнення пені та комісії у сумі 23077,26 грн. задоволенню не підлягають із зазначених підстав. Також варто додати, що розмір пені Генеральною угодою прямо не встановлений, є лише посилання щодо нього на Умови та правила, а комісія взагалі Генеральною угодою не передбачена. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою без номеру від 11 грудня 2014 року, яка утворилася станом на 05 серпня 2019 року, у сумі 23464,65 грн., яка складається з наступного: 10885,73 грн. - заборгованість за кредитом; 9115,77 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди - 3463,15 грн, та понесені судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 968,49 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial