Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, посилаючись на те, що 02 квітня 2015 року на підставі Наказу № 36-к від 02.04.2015 р. Концерну «Техвоєнсервіс» він був призначений на посаду директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод». 30 листопада 2015 року на підставі Наказу № 164-к, виданого тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» його було звільнено із займаної посади. Рішенням Соснівського районного суду №712/13902/15-ц від 14.04.2016 р. за результатом розгляду справи про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу його було поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток в розмірі 21150,00 грн. за період з дати звільнення 30.10.2015р. по дату винесення рішення 14.04.2016 р. з відповідним негайним його виконанням. Відповідачем дане рішення виконано не було та оскаржено в апеляційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 29.07.2016 р. дане рішення Соснівського районного суду було залишено без змін. В подальшому було відкрито виконавче провадження про примусове виконання рішення Соснівського районного суду щодо поновлення його на роботі. Згідно наказу №152-к від 30.10.2016 р. його було поновлено на роботі з 31.10.2016 р. 17 листопада 2016 року за власним бажанням звільнився із займаної посади, однак розрахунок в день звільнення здійснено не було. Враховуючи систематичне ухиляння відповідача від проведення розрахунку, позивач вимушений був звернутись до суду з відповідним позовом і після розгляду вимог, 24.04.2017 року Соснівським районним судом м. Черкаси винесено рішення, яким було задоволено його вимоги. Дане рішення Соснівського районного суду м. Черкаси Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області було залишено без змін. Враховуючи систематичне ухиляння відповідача від проведення розрахунку, він вимушений був звернутись до суду з черговим відповідним позовом і після розгляду 30.11.2018 року Соснівським районним судом м. Черкаси винесено рішення, яким було задоволено його вимоги та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період із 01 квітня 2017 року по 31 липня 2018 року в сумі 73800 грн. Оскільки на даний час вищевказане рішення суду відповідачем не виконано, розрахунок не проведений, тому звернувся за захистом своїх прав до суду. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 19 червня 2019 року на 09-00 год. в порядку спрощеного провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2018 по 22.04.2019 р. в сумі 41 175 грн. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав, повідомлений належним чином. Зі згоди представника позивача, відповідно до ст. 284 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 02 квітня 2015 року на підставі Наказу № 36-к від 02.04.2015 р. Концерну «Техвоєнсервіс» позивач був призначений на посаду директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод». На підставі Наказу № 164-к від 30 листопада 2015 року, виданого тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс», позивача було звільнено із займаної посади. Рішенням Соснівського районного суду від 14.04.2016 р. за результатом розгляду справи про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача було поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток в розмірі 21150,00 грн. за період з дати звільнення 30.10.2015 р. по дату винесення рішення 14.04.2016 р. з відповідним негайним його виконанням. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 29.07.2016 р. дане рішення Соснівського районного суду було залишено без змін. За наслідком звернення було відкрито виконавче провадження № 52594410 від 10.10.2016 р. про примусове виконання рішення Соснівського районного суду №712/13902/15-ц від 14.04.2016 р. щодо поновлення позивача. Згідно наказу №152-к від 30.10.2016 р. [PERSON] було поновлено на роботі з 31.10.2016 р. і як вбачається з наказу підставою для його винесення є саме відкрите виконавче провадження. 17 листопада 2016 року позивач за власним бажанням звільнився із займаної посади, однак в супереч ст. 116 КЗпП України розрахунок в день звільнення здійснено не було. Через систематичне ухиляння відповідача від проведення розрахунку, позивач звернувся до суду з відповідним позовом і після розгляду його вимог, 24.04.2017 року Соснівським районним судом м. Черкаси винесено рішення, яким позов задоволено. Дане рішення, Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області було залишено без змін. В подальшому, через систематичне ухиляння відповідача від проведення розрахунку, позивач звернувся до суду з черговим відповідним позовом і після розгляду його вимог, 30.11.2018 року Соснівським районним судом м. Черкаси винесено рішення, яким позов задоволено. Дане рішення набрало законної сили. Однак в порушення зазначених норм відповідач вищевказане рішення не виконав, розрахунок з позивачем не провів. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.04.2016 р. встановлено, що середній місячний заробіток позивача складає 225,00 грн., що не оспорювався відповідачем. Згідно з ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до Постанови КМУ від 08.02.95 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи (п.п. з) п. 1 та абз.3 п.2 Порядку). Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 5 розділу IV Порядку) середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за два місяці на число робочих днів (п. 8 Порядку). Отже сумарна кількість робочих днів за останні два місяці становить 42 дні. Тому середньоденна (годинна) заробітна плата становить 4725/(42/2) = 225,00 грн. Даний розмір середньоденного заробітку позивача визначено при розгляді справи № 712/13902/15. З моменту звільнення вже за власним бажанням позивача 17.11.2016 р. згідно наказу №160-к та з врахуванням рішення Соснівського районного суду м. Черкаси по справі № 712/404/17-ц, та № 712/9708/18 підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.08.2018 р. по 22.04.2019 в сумі: за серпень 2018 - 22 (кількість робочих днів) х 225,00 = 4950 грн.; за вересень 2018 - 20 (кількість робочих днів за місяць) х 225,00 = 4500,00 грн.; за жовтень 2018 - 22 (кількість робочих днів за місяць) х 225,00 = 4950,00 грн.; за листопад 2018 - 22 (кількість робочих днів за місяць) х 225,00 = 4950 грн.; за грудень 2018 - 20 (кількість робочих днів за місяць) х 225,00 = 4500,00 грн.; за січень 2019 - 21 (кількість робочих днів за місяць) х 225,00 = 4725,00 грн.; за лютий 2019 - 20 (кількість робочих днів за місяць) х 225,00 = 4500,00 грн.; за березень 2019 - 20 (кількість робочих днів за місяць) х 225,00 = 4500 грн.; за квітень 2019 - 16 (кількість робочих днів за місяць) х 225,00 = 3600 грн. Таким чином розмір середнього заробітку за затримку розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 41 175 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved