Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати дійсним, реальним та виконаним договір купівлі-продажу нерухомого майна №254, укладеного 10.06.1997 року на Лозівській філії Харківської товарної біржі, а саме, житловий будинок, житловою площею 46,8 кв.м, літ.«А-1», шлакоблочний сарай літ.«В», дерев`яний сарай літ.«Г», шиферний сарай літ.«Д», дерев`яний сарай літ.«Е», дерев`яна убиральня літ.«У», цегляний погріб літ.«П», колодязь лiт.«к», залізні ворота літ.«№», дерев`яний штахетний паркан літ.«№1-3», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , мiж [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що 10.06.1997 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, який було засвідчено Лозівською філією Харківської товарної біржі. [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] - [INFO] . З метою оформлення спадщини на житловий будинок, [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Лозівської нотаріальної контори Харківської області Звала В.В., де постановою від 18.03.2021 було відмовлено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом по 1/3 частки на житловий будинок, у зв`язку з тим, що не подано належним чином документ, що підтверджує право власності [PERSON] на житловий будинок. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити. Представник відповідача Курасова О.К. у судове засідання не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника та вирішити справу на розсуд суду. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.06.1997 між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу №254, нерухомого майна, за адресою: [ADDRESS] , при якому маються відповідні надвірні споруди. Вказаний будинок належав продавцю на підставі свідоцтва про право власності видане Артільською сільрадою 29.10.1993, зареєстроване в БТІ м.Лозова 29.10.1993 за №108. Вказаний договір був зареєстрований Лозівською Товарною Біржею , однак нотаріально не посвідчений. Як зазначено у п.11 даного договору, на підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу», угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню (а.с.15). 12.06.1997 вищевказаний договір був зареєстрований в Лозівському бюро технічної інвентаризації, про що зроблено відповідний запис в реєстровій книзі №17 за реєстровим №108 (а.с.15). Згідно довідки начальника КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради №89 від 15.02.2021 згідно архівних реєстраційних матеріалів підприємства, серед зареєстрованих будинків в м.Лозова та Лозівському районі, станом на 01.01.2013 житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований та оформлений за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №254 від 10.06.1997, який підписаний та зареєстрований в Лозівській філії Харківської товарної біржі, згідно біржового контракту №254 від 10.06.1997 (а.с.20). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Постановою державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Звада В.В. від 18.03.2021, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом по 1/3 частки на житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку з тим, що спадкоємцями не подано належним чином оформлений документ, що підтверджує право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок (а.с.21-22). Відповідно до положень статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частинами 1,5 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; незалежно від прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.15,16 ЦК України та ст.1,3,4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 р. у справі №6-2981цс15; від 1 червня 2016 р. у справах №6-929цс16, №6-1044цс16). Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому до правовідносин щодо визнання дійсності укладеного договору купівлі-продажу від 2000 року потрібно застосовувати положення ЦК України в редакції 1963 року. Згідно ст.227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. За змістом ст.128,153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповід но до ст.224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст.15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Отже, спеціальним законом не встановлено обов`язкової вимоги щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, які були укладені за результатами проведення біржового аукціону та зареєстровані на біржі. Згідно п.1.1 Інструкції «Про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 (в редакції чинній на час укладення договору), передбачено, державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Згідно з тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 7 лютого 2002 року, підприємства бюро технічної інвентаризації здійснюють державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за №1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Разом з тим, положення ст.227 ЦК України в редакції 1963 року, що діяли на момент укладання договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Водночас, згідно ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними» визначено, що суд на підставі ч.2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. На час розгляду справи позивач позбавлений можливості оформити в установленому законом порядку право на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а [PERSON] померла [INFO] , оскільки договір купівлі-продажу будинку було оформлено в 1997 році з порушенням вимог закону в частині нотаріального посвідчення угоди, а нині така можливість відсутня із-за смерті всіх учасників договору. За вказаних обставин, відповідно до положень ст.47,227 ЦК України в редакції 1963 року договір купівлі-продажу спірного майна може бути визнаний судом дійсним.

Outcome: approved