Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути із відповідача грошові кошти у розмірі 487848,30 грн за договором позики та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між сторонами укладено договір позики грошових коштів, у відповідності до якого позивач позичив відповідачу, з урахуванням додаткового договору кошти у розмір 446248,07 грн, що становить 19402,09 дол. США. Відповідач зобов`язався повернути кошти згідно з графіку та строком до 01 вересня 2016 року. Однак, відповідач у визначений строк грошові кошти не повернув та таким чином прострочив виконання зобов`язання, а тому у відповідності до ст. ст. 526, 1046-1050 ЦК України, просить стягнути кошти. У відповідності до ст. 141 ЦПК України просить вирішити питання судових витрат. Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов. 30 січня 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомлення сторін. 06 травня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл та головуючим суддею визначено Якимець О. І. 20 травня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 20 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. Представником відповідача подано до суду заяву про застосування строків позовної давності у зв`язку із чим просить у позові відмовити повністю. Наводить аргументи про те, що оскільки договором позики передбачено сплату грошових коштів періодичними платежами, останній 05 серпня 2016 року, позивач звернувся до суду з позовом лише 31 серпня 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку, а тому у позові відмовити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи та враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 30 грудня 2013 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів у розмірі 216060,00 грн. [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти до закінчення строку, тобто до 01 вересня 2014 року (п. п. 1, 2 договору). Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л. О. 05 серпня 2015 року між сторонами укладено додатковий договір до договору позики. Пункти 1, 2 договору від 30 грудня 2013 року викладено у новій редакції: « [PERSON] отримав в позику від [PERSON] суму в розмірі 446248,07 грн, що в еквіваленті становить 19402,09 дол. США за офіційним курсом на день укладення цього додаткового договору. [PERSON] зобов`язався повернути строком до 01 вересня 2016 року за наступним графіком: до 05 листопада 2015 року, до 05 лютого 2016 року, до 05 травня 2016 року у сумі по 111562,00 грн та до 05 серпня 2016 року у сумі 111562,07 грн.». У випадку зміни офіційного курсу НБУ гривні до долару США, повернення відбувається виходячи з курсу на день повернення. Додатковий договір посвідчено Київського міського нотаріального округу Литвиною Л. О. /арк. спр. 5/. На день звернення до суду із позовом офіційний курс гривні до долару США становить 25,14411 грн. У зв`язку зі невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики, між сторонами виникли спірні договірні правовідносини, які регулюються нормами ст. ст. 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов переконання, що оскільки договір позики містить істотні умови, які характерні для договору позики, наявна зобов`язальна умова договору позики для відповідача щодо повернення отриманих коштів, а відтак, суд прийшов до висновку, що у позивача наявні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку повернення грошових коштів за договором позики, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики у національній валюті визначеній договором у розмірі 487848,30 грн, на день звернення до суду з позовом, а позов задовольнити повністю. Суд застосовує спеціальні норми права, які регулюють спірні правовідносин, що містяться у ст. ст. 1046- 1049 Цивільного кодексу України та на які вірно покликався позивач у позовній заяві. Будь-яких інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження суд під час розгляду справи не встановив. Щодо заяви про застування строків позовної давності, суд прийшов до наступного. Відповідач просить застосувати строк позовної давності до позовної вимоги, покликаючись на те, що такий пропущений, адже повернення коштів передбачено за графіком, останній платіж повинен був відбутися 05 серпня 2016 року, а позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права лише 31 серпня 2016 року, тобто з пропуском строків позовної давності. Суд повторюється, що відповідно до додаткової угоди від 30 грудня 2013 року [PERSON] зобов`язався повернути кошти строком до 01 вересня 2016 року за наступним графіком: до 05 листопада 2015 року, до 05 лютого 2016 року, до 05 травня 2016 року по 111562,00 грн та до 05 серпня 2016 року у сумі 111562,07 грн /арк. спр. 5/. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку надання позики зобов`язання боржника за договором не припиняється. Починаючи з 05 серпня 2016 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, оскільки останні були розраховані у межах строку договору позики, тобто до 01 вересня 2016 року. Суд установив, що позивач звернувся до суду із позовом у визначений додатковим договором строк, а саме 31 серпня 2016 року, тобто до 01 вересня 2016 року, хоча останній черговий платіж повинен був бути внесено у термін до 05 серпня 2016 року. Разом із тим, суд не встановив самостійної відповідальності за невиконання обов`язку відповідачем щодо внесення платежів частинами за визначеним графіком у додатковому договорі до договору позики. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що у заяві відповідача про застосування строків позовної давності необхідно відмовити, оскільки відсутні підстави для цього. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 4878,50 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 4878,50 грн.

Outcome: approved