Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 06 грудня 2005 року. Позивач вважає, що подальше продовження шлюбних відносин із відповідачем неможливе через різні погляди на сімейне життя, відсутнє взаєморозуміння, любові та поваги один до одного, в результаті чого, сторони разом не проживають, подружні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, тому подальше збереження шлюбу не можливе і суперечить інтересам позивача. Позивач в судове засідання не з`явився, в заяві поданій до суду просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання також не прибула, в заяві поданій до суду просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги не визнає, оскільки хвилюється, що після розірвання шлюбу, позивач не дозволить їй проживати в будинку, тому проти розірвання шлюбу заперечує. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 06 грудня 2005 року, актовий запис № 89. Причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння, любові та поваги один до одного, в результаті чого, сторони разом не проживають, подружні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть. Примирення і подальше спільне проживання неможливе і суперечить інтересам позивача. Спільних дітей від шлюбу не має. Майнового спору між сторонами на час розгляду справи немає. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу та посилається на те, що їх шлюб носить формальний характер, подружні відносини між ними припинено, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити інтересам позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають до задоволення. Заперечення відповідача проти позову з посиланням, що після розірвання шлюбу позивач може не дозволити їй проживати в будинку не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки спростовуються викладеним вище, а також з огляду на те, що даний спір не стосується права користування відповідачкою житловим приміщенням. Судові витрати, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідачки.

Outcome: approved