Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, аргументуючи його наступним. 15 березня 2013 року між громадянином [PERSON] (Позикодавець) та громадянином України [PERSON] (Позичальник) на території України у містіУжгород було укладено договір позики. Відповідно з умовами вказаного Договору Відповідач отримав від Позивача суму грошових коштів у розмірі 75 000,00 Євро. Факт отримання Відповідачем грошових коштів підтверджує його підписом на договорі займу від 15 березня 2013 року та виписками із банківських переказів. Відповідно до п.З цього Договору зазначена сума позики Відповідачем гарантується майном за адресою м.Хуст, вул.І.Франка 175а. Позивач вказує у позові, що відповідно до інформаційної довідки із державного реєстру речових прав, іпотек, обмежень та обтяжень ця сума позики не відображена у відповідних іпотечних збов'язаннях та реєстрах. Крім того зазначене майно належить іншій особі - брату Відповідача, відповідно відповідач не був власником того нерухомого майна, щцо передавалось у іпотеку за нотаріально посвідченими Договорами та не мав відповідної Довіреності від власника на розпоряджання ним та відчудження. Дозволу від власника не отримував. Відповідно Позикодавець не може звернути стягнення на предмет іпотеки за цим Договором, оскільки вартість майна, яке вже знаходиться в іпотеці на користь Позикодавця, набагато нижча за суму основних зобов'язань та може слугувати як забезпечення виконання зобов'язань Позикодавцем. Відповідно п. 2 Договору позики, кінцевий строк повернення позики 01 червня 2015 року. Починаючи з 2013 року Позивач постійно в усній та електронній формі вимигав повернення боргу, але Відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання до теперішнього часу. На день написання позовної заяви Відповідач жодного разу свої зобов'язану виконав, ні за договором позики від 15 березня 2013 року, ні за іпотечними чи будь-якими іншими договорами, що відтак стало підставою для звернення до суду з позовом визнання Договору позики недійсним та стягнення збитків у подвійному розмір моральної шкоди. Свої вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що укладаючи договір позики реально розраховував на гарантування своїх вкладень, повернення суми позики. Тому, Позивач позбавлений як можливості користуватись своїми коштами так і можливості відповідно до цього договору звернути стягнення на предмет іпотеки, що створює ряд незручностей, непорозуміння, виникнення конфліктів з близькими. За таких обставин Позивач відчуває постійні моральні страждання, переживання, депресії та пригнічений стан пов'язаний з втраченнимикоштами, які заробляв не один рік, що тримає його у постійній нервовій та психологічній напрузі. Від цього страждає не лише Позивач, але і близькі та рідні. На підставі наведеного позивач просить визнати договір позики б/н від 15.03.2013 року недійсним, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], суму основного боргу за договором позики у розмірі - 75 000,00 Євро; 75 000,00 Євро (збитки у подвійному розмірі) 5 000.00 Євро(моральну шкоду), суму судового збору у розмірі - 6 890 гривень 00 коп. згідно квитанції. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у змісті позовних вимог. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у змісті письмових заперечень на позов. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши матеріали справи і всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини. 15 березня 2013 року між громадянином [PERSON] та громадянином України [PERSON] на території України у містіУжгород було укладено договір позики, відповідно з умовами якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 75 000,00 Євро. Строк дії даного договору сторонами визначено до 01.06.2015 року. Позивач зазначає у позові, що повернення вказаної позики згідно договору гарантується майном по вул. І.Франка, 175а в м. Хусті, яке відповідно раніше передано в іпотеку [PERSON] за договорами іпотеки від 22.09.2012 року та від 01.02.2012 року. [PERSON] вказує, що договір позики ним було укладено під впливом обману, оскільки на його думку позивач не мав наміру повертати позику надавши в заставу нерухоме майно, власником якого не був, а тому просить визнати такий недійсним та стягнути з відповідача передану в позику суму в подвійному розмірі та моральну шкоду. Разом з тим відповідач та його представник в судому засіданні заперечили факт укладення сторонами 15 березня 2013 року договору позики посилаючись на те, що сам текст договору не підписано позикодавцем. Крім того сторона відповідача вказує на те, що кошти в сумі 75000 Євро дійсно було перераховано позивачем на банківський рахунок [PERSON] 13 березня 2013 року, однак на виконання зовсім іншого договору позики від 22 вересня 2012 року, що був належним чином нотаріально посвідчений та підписаний обома сторонами правочину Вивчивши зміст вказаного договору, копія якого міститься в матеріалах цивільної справи (а. с. 13) судом встановлено, що відповідно до названого договору безвідсоткової позики від 22 вересня 2012 [PERSON] до підписання договору передав [PERSON] 145000 Євро, та сторони узгодили надання протягом 14 днів з моменту підписання грошових коштів в розмірі 150000 Євро. Крім того в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчений договір іпотеки від 22.09.2012 року, укладений для забезпечення виконання [PERSON] умов вищевказаного договору позики, згідно якого [PERSON], який є братом відповідача, надав в іпотеку нерухоме майно за адресою: м. Хуст, по вул. І. Франка, буд. № 175 «А», Закарпатської області. Вказаний договір належним чином підписаний сторонами договору та посвідчений у передбаченому законом порядку. Узагальнюючи зазначене, суд приходить до висновку, що твердження про те, що на момент укладення договору позики від 15.03.2013 року відповідач [PERSON]В, ввів в оману позивача, щодо належності йому вищевказаного майна спростовується матеріалами справи. Відповідно до вимог ст. ст.\~4,\~10,\~11,\~60,\~61,\~213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ЦК України\~передбачає обовязок позичальника повернути позику, так, згідно вказаної статті, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. ст.\~525,\~526 ЦК України\~зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В силу положень ч. 1\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу Однак під час судового розгляду даної цивільної справи стороною позивача не визнається оспорюваний договір позики та ставиться під сумнів підпис [PERSON] у вказаному договорі. З метою визначення належності підпису у договорі саме відповідачу судом ухвалою від 10.05.2016 року признена почеркознавча експертиза, яка однак була припинена експертом у звязку з відсутністю вільних зразків підпису [PERSON], виконані ним того ж періоду часу, що і підпис, який підлягає дослдженню. Законодавцем не встановлено загальнообов'язковості нотаріального посвідчення (нотаріальної форми) правочинів. Нотаріальне посвідчення правочину вчиненого у письмовій формі, необхідне лише тоді, коли це прямо встановлено законом або передбачено домовленістю сторін. Випадки нотаріального посвідчення правочинів передбачені як ЦК, так і окремими законами. Так, обов'язкове нотаріальне посвідчення правочинів встановлено для: договору застави нерухомого майна (ст. 577); договорів купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна (ст. 657 ЦК); договорів дарування нерухомості й дарування валютних цінностей на суму, що перевищує 50-кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ст. 719); договорів найму будівлі або іншої капітальної споруди строком на три роки і більше (ст. 793); договорів найму транспортних засобів за участю фізичної особи (ч. 2 ст. 799). Однак зі змісту оскаржуваного договору позики вбачається, що за його умовами передбачена застава нерухомого майна, яка у відповідності до ст. 577 ЦК підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Письмових доказів того, що зазначена у договорі позики застава була належним чином нотаріально посвідчена та зареєстрована у передбаченому законом порядку відсутня. Проте згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того у договорах, щодо яких вимагається нотаріальне посвідчення або державна реєстрація, момент укладення договору пов'язується з моментом нотаріального посвідчення або державної реєстрації. Так, шлюбний договір є укладеним із дня його нотаріального посвідчення (ч. 2 ст. 95 Сімейного кодексу України), а договір оренди земельної ділянки з моменту його державної реєстрації (ст. 18 Закону № 161-ХІV). \~ Законодавцем визначено, що договір не є укладеним в кожному з таких випадків: \~ - якщо сторони не досягли згоди, тобто особа, яка направила оферту, не одержала акцепт оферти контрагентом; \~ - якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору; \~ - якщо згоди досягнуто, але не дотримано форми, якої вимагає закон; \~ - якщо у випадках, передбачених законом, при укладенні договору не відбулося передання відповідного майна або не було вчинено певної дії; \~ - якщо договір, який підлягає державній реєстрації, не пройшов такої.(Див.: [PERSON] Недействительные сделки в гражданском праве (теория и практика оспаривания). М., 2008. С. 66,67.) \~ Підсумовуючи сказане, доходимо висновку, що договір є нікчемним або може бути визнаний недійсним судом лише в тому разі, якщо сторони пройшли всі стадії його укладення: досягнення згоди (консенсусу) з усіх істотних умов договору; надання цій згоді необхідної форми, якої вимагає закон; передача майна у випадках, встановлених законом; державна реєстрація договору у випадках, коли така вимагається законом. Винятком із цього загального правила є лише прямо передбачені законом випадки, коли через ненадання сторонами необхідної форми договору він визнається недійсним. У всіх інших випадках договір не є укладеним і не може бути визнаний недійсним. З огляду на зазначене, враховуючи, що стороною позивача, всупереч положень ст. 60 ЦПК України не доведено факт укладення оспорюваного договору, суд відмовляє у задоволенні вимоги щодо визнання договору позики недійсною. З врахуванням того, що всі інші позовні вимоги безпосередньо стосуються першої, в якій судом відмовлено, суд приходить до переконання, що в задоволенні вказаного позову слід відмовити в цілому. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed