Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, в якій просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з нею та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дочки в розмірі ј частини заробітку відповідача але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця. Стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати . Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона перебуває з відповідачем [PERSON] , [INFO] у зареєстрованому шлюбі з 12.10.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 12.02.2010 року Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області.Від даного шлюбу з відповідачем [PERSON] мають спільну малолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на її утриманні і вихованні та проживає разом з нею у квартирі [ADDRESS] , що належить на праві спільної власності позивачці та її матері - [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються доданими до позовної заяви копіями Свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] . виданого 04.08.2010 року Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області за актовим записом №488 та копіями Довідок про реєстрацію місця проживання особи №6544 від 25.02.2020 року та №6545 від 25.02.2020 року. Даний шлюб виявився невдалим і спільне сімейне життя з відповідачем [PERSON] не склалось. На грунті відсутності порозуміння щодо подальшого спільного життя з відповідачем [PERSON] , шлюбні відносини між ними остаточно припинились влітку 2017 року і з цього часу вони не ведуть спільного подружнього життя, внаслідок чого на даний час в провадженні Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області перебуває цивільна справа №537/18/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу.У зв`язку із цим між сторонами виник спір про визначення місця проживання спільної малолітньої дочки [PERSON] . [INFO] , та про визначення розміру аліментів на її утримання.Тому з огляду на малолітній вік дочки [PERSON] , [INFO] , та з урахуванням її особистої прихильності до матері, вважає за доцільне визначити місце проживання дочки разом з матір*ю та залишити на її утриманні і вихованні. Також прохала з відповідача [PERSON] стягнути на її користь аліменти на утримання малолітньої дочки - [PERSON] . [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше, встановленого розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подання до суду цієї позовної заяви до досягнення дочкою повноліття, тобто до [INFO] , а також стягнути судові витрати. Тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів дитини з даним позовом. В судове засіданні позивач [PERSON] не з*явилася в зв*язку з епідемією короно вірусу , надала клопотання про слухання справи без її участі, позовні вимоги про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів з відповідача на її утримання , підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в зв*язку з трудовою зайнятістю. Позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в судове засідання не з*явилися, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину- [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . виданого 04.08.2010 року Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області за актовим записом №488. На даний час дитина проживає разом з матір*ю, позивачем по справі, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено довідкою№6544 від 25.02.2020 року та №6545 від 25.02.2020 року про проживання, виданими Крюківською райадміністрацією виконкому Кременчуцької міської ради . Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч.1 ст. 160 , ч.1 ст. 161СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 р., держави учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.ст. 180,185 СК України батьки зобов`язані утримувати свою неповнолітню дитину до виповнення їй 18 років. Між позивачем та відповідачем по справі ускладнилися відносини. В добровільному порядку відповідач не надає достатньої допомоги дитині, не допомагає матеріально. Підстав для звільнення відповідача [PERSON] від обов`язку утримувати дитину, судом не встановлено. Договору між батьками про сплату аліментів на дитину не досягнуто, тому він підлягає вирішенню в судовому порядку. При визначенні розміру аліментів судом враховано стан здоров*я та матеріальний стан відповідача [PERSON] , стан здоров*я та матеріальне становище дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Виконання передбачених ст.150 СК України обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 СК України. Відповідно до ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред*явлення позову. Враховуючи, що на даний час малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір*ю, позивачем по справі [PERSON] , за місцем проживання дитини створені всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, а тому суд вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини з матір*ю та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі ј частини заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця. Стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати , у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати на судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved