Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 500,00 доларів США, 3% річних у розмірі 9,00 доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 37,97 доларів США, а також судові витрати. Позов обґрунтований такими обставинами. 25 січня 2020 року позивач позичив відповідачу на його прохання грошові кошти у розмірі 500,00 доларів США. Того ж дня, відповідачем була складена розписка, у якій відповідач зобов`язувався повернути суму позики до 01 липня 2020 року. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, суму позики не повернув, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися за захистом свої прав до суду. Судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 1 ст. 274 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, відзив на позов до суду не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, викладеної у позовній заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково з наступних підстав. Як встановлено судом, 25 січня 2020 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 500,00 доларів США, у той час як відповідач зобов`язався повернути суму позики до 01 липня 2020 року, про що надав власноруч написану розписку від 25 січня 2020 року (а.с. 6). Відповідач свої зобов`язання за договорами позики не виконав, суму позики не повернув в обумовлений сторонами термін. Сума боргу відповідача становить 500,00 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позовної заяви (27,91 гривень за 1 долар США) становить 13955,00 гривень. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 02.07.2020 року по 05.02.2021 року у розмірі 9,00 доларів США, а також проценти за користування коштами за період з 26.01.2020 року по 12.06.2020 року у розмірі 37,97 доларів США. Таким чином, між сторонами виникли договірні зобов`язання із приводу надання позики, які регулюються главою 71 ЦК України та загальними положеннями ЦК України про зобов`язання та договір. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 03 липня 2019 року у Постанові по справі № 373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення боргу за договором позики у розмірі 500,00 доларів США а також в частині стягнення 3% річних у розмірі 9,00 доларів США є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з цим, суд вважає, що вимоги про стягнення процентів за користування коштами у розмірі 37,97 доларів США задоволенню не підлягають. Так, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається із наданої розписки від 25 січня 2021 року, порядок одержання процентів за користуванням наданими в борг коштами між сторонами не передбачений. Таким чином, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів необґрунтованими. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем становить - 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Відповідно до п. 1, ч.1 ст. 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., відповідно до квитанції №18363 від 05.02.2021 року. Ціна позову по даній справі становить 546,97 доларів США, що станом на звернення до суду становить 15265,93 гривень, який задоволено на 93%. Тобто з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 844,44 гривні (93% задоволених позовних вимог). Крім того, 25 січня 2021 року позивач та адвокат Гареєв Є.Ш. уклали договір про надання правової допомоги №20/01/21. На виконання п. 4.1. Договору про надання правової допомоги позивач сплатив адвокату гонорар у розмірі 8400,00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 08.02.2021 року. З наданого представником позивача розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу вбачається, що вартість участі представника у судових засіданнях складає 3400,00 гривень. Разом із цим, встановлено, що розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (участі) сторін, крім того, в матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи у його відсутність (а.с. 29). За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат за представника позивача у судових засіданнях у розмірі 3400,00 гривень. Таким чином, в силу п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4650,00 гривень, тобто 93% від задоволених позовних вимог.

Outcome: partial