Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просив визнати недійсним заповіт подружжя, посвідчений 03 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №679. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав письмову заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, а також просив проводити розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав письмову заяву в яких позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення їх, крім того просив проводити розгляд справи без його участі. Третя особа Приватний нотаріус Приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав письмову заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Встановлено, що 10.10.2015 року померла матір позивача - [PERSON], [INFO], про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського РУЮ Дніпропетровської області складено актовий запис №88. Після її смерті викрилася спадщина, що складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район (колишня назва Дніпропетровський район), с. Обухівка (колишня назва с. Кіровське), вул. Садова, буд. 32 та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район (колишня назва Дніпропетровський район), с. Обухівка (колишня назва с. Кіровське), вул. Садова, буд. 32, загальною площею 0,2565 гектарів. Для реалізації свого права на спадкування [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], та під час викриття та реєстрації спадкової справи позивачу стало відомо, що 03.10.2015 року було складено заповіт подружжя, яким, його батьки, [PERSON] та [PERSON], заповідали все спадкове майно, на випадок їхньої смерті сестрі позивача - [PERSON]. При цьому в заповіті було встановлено особистий сервітут на право довічного та безоплатного проживання на житловій площі будинку № 32 по вул. Садовій в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, який входить до складу спадщини в інтересах [PERSON]. Відповідно до ст. 1243 Цивільного кодексу України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям. Подружжя як єдине ціле виступає суб'єктом цього правочину. Це, відповідно, підкріплюється тим, що після смерті одного з подружжя його частка у праві спільної сумісної власності переходить до того з подружжя, який його пережив, але механізм переходу права власності на частку у спільному майні подружжя не передбачений як у законі, так і в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно з правилами статті 1220 ЦК та статті 249 ЦПК часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданим відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Часом відкриття спадщини посмертно реабілітованих осіб є день прийняття рішення районною комісією з питань поновлення прав реабілітованих про повернення майна реабілітованого або відшкодування його вартості спадкоємцям першої черги. [PERSON] спадкоємців першої черги визначається на день винесення цього рішення. Визнання особи безвісно відсутньою не відкриває спадщини. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Під час складання оскаржуваного заповіту подружжя, нотаріусом, що посвідчував заповіт, було допущено порушення, щодо внесення в заповіт житлового будинку та прилеглої до нього земельної ділянки до складу спадщини, як спадкового майна подружжя, адже житловий будинок та земельна ділянка належали матері позивача [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності віл 22.11.1998 року та державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.06.1996 року. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику застосування законодавства про спадщину» заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним. Об'єктом заповідальних розпоряджень у заповіті подружжя є майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Буквальне тлумачення словосполучення «майна, яке належить «на праві спільної власності» дозволяє стверджувати, що таке майно має бути в наявності на час складання заповіту, хоча це і суперечить загальній нормі ЦК, що пов'язує чинність заповіту щодо складу спадщини з моментом її відкриття (ч. 4 ст. 1236 ЦК), а також нині чинній нотаріальній практиці, яка свідчить про те, що нотаріус не перевіряє належність спадкового майна заповідачу в момент складання заповіту (згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Тобто питання про те, чи має нотаріус витребувати докази належності майна, що заповідається, подружжю на праві спільної сумісної власності, законом та підзаконними нормативними актами не вирішено, як і не вирішені питання про те, що має робити спадкоємець, той з подружжя, хто пережив, та нотаріус у разі смерті одного з подружжя, щоб забезпечити обов'язкову долю у спадщині непрацездатним, задовольнити вимоги кредиторів, оформити спадкові права та інше. Однак, майно, яке є предметом оскаржуваного заповіту подружжя, не перебувало у спільній сумісній власності подружжя. Тому, в силу вищевказаної ст. 1243 ЦК України нотаріус не мав права посвідчувати такий заповіт. Тобто виходячи із змісту ч.2 ст. 1243 ЦК України під дію заповіту не підпадає майно, яке належить заповідачам на праві спільної часткової власності або особистої власності, яке особа може заповідати лише за особистим заповітом. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. На підставі вищевикладеного, та враховуючи вимоги ч. 4 ст. 174 ЦПК України суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] про визнання заповіту подружжя недійсним підлягають задоволенню. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві позивач не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved