Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення коштів за борговою розпискою. В обґрунтування позову, з урахуванням останніх уточнень позовних вимог від 30.03.2019, просив суд стягнути з відповідачів кошти за борговою розпискою від 13.07.2015 в розмірі 100000,00 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.06.2017 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.07.2019 справу передано до Печерського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. У липні 2020 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позов. Позивач надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, підтримав позовні вимоги, також просив розглянути справу згідно ст. 280 ЦПК України з ухваленням заочного рішення. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про місце, день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, тому суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності з ухваленням заочного рішення відповідно до ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно копії розписки (а.с. 200), що наявна в матеріалах справи, 13.07.2015 [PERSON] написав власноруч розписку, від свого імені та від імені своєї дружини, зазначивши номери обох паспортів, згідно розписки взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 2191648,00 грн., що еквівалентна сумі 100000,00 доларів США станом на день написання розписки, кошти взяті в інтересах сім`ї. Згода дружини [PERSON] на розпорядження спільним майном та грошовими коштами засвідчена нотаріально приватним нотаріусом КМНО Мельник Н.І. за №737 від 04.04.2011(а.с. 17). Борг зобов`язався повернути в строк до 28.07.2015. Розписка містить посилання на те, що позика береться для сімейних потреб, і укладається від імені самого [PERSON] та його дружини [PERSON] (дані паспортів обох осіб у розписці також зазначено). Як зазначає позивач, в клопотанні про збільшенні позовних вимог, з дати написання розписки аж до 13.02.2017 [PERSON] ухилявся від подальших перемовин, або зустрічей із позикодавцем. Отже, як стверджує позивач, документом, що посвідчує факт позики між [PERSON] та [PERSON] - є розписка від 13.07.2015 на суму 2191648,00 грн., що еквівалентна сумі 100000,00 доларів США станом на день написання розписки. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Велика Палата Верховного Суду України зробила висновок щодо єдиного підходу у вирішенні спорів про належне виконання зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, який викладено у Постанові Великої Палати у справі 761/ 12665/14-ц від 04.07.2018: за змістом ст. 192 та ст. 524 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і порядку, встановленому законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквіваленту і іноземній валюті. ВСУ у цій Постанові висловив позицію, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Верховний Суд України у Постанові від 13.12.2017 по справі №309/3458/14-ц, роз`яснив: у постановах ВСУ від 18.09.2013 та 02.07.2014 викладено правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У визначений у розписці строк повернення коштів, відповідач свої зобов`язання не виконав, чим порушив права позивача, які підлягають захисту в судовому порядку в обраний ним спосіб, шляхом стягнення суми боргу. Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, стягнення суми боргу, відповідно до положень ст. 533 ЦК України, проводиться за курсом долара США станом на день ухвалення судового рішення, а тому за офіційним курсом НБУ (100 доларів=2789,76 грн.) на день розгляду справи стягненню підлягає сума 2789760,00 грн. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відзиві на позов відповідачка [PERSON] посилається на пропуск позивачем строку позовної давності згідно ст.267 ЦК України та просить відмовити в позові до неї з цих підстав. Зазначає, що за даною розпискою перебіг позовної давності починається з 13.07.2015 та закінчується 18.07.2018, а вимоги до неї висунуті позивачем 04.12.2018. Крім того, зазначає, що вона не давала згоду [PERSON] на отримання кредитів та позики від фізичних осіб, оскільки заява-згода на розпорядження спільним майном та грошовими коштами від 04.04.2011 дає право укладати від імені [PERSON] договори позики лише з кредитними (фінансовими та банківськими) установами. Поруч з наведеним, звертає увагу на те, що новий доказ по справі, а саме розписку від 13.07.2015, було подано лише на стадії розгляду, тому це викликає сумніви. Разом з тим, зі змісту розписки вбачається, що у позивача виникло право вимоги з 29.07.2015, і він звернувся з даним позовом до суду 30.05.2017 (згідно штемпеля вхідної кореспонденції Апеляційного суду м. Києва, вх.24/2 від 30.05.2018), тобто передбачені ст. 257 ЦК України строки звернення до суду ним не пропущені, тому вказані посилання відповідачки не обґрунтовані. Крім того, зустрічного позову з приводу оспорювання даної розписки від 13.07.2015 відповідачами не заявлялось. Враховуючи наявність нотаріально засвідченої заяви-згоди [PERSON] (яка поширюється зокрема на отримання кредитів (відкриття кредитних ліній), позики тощо від будь-яких кредитних (фінансових, банківських) установ) та визначення способів забезпечення виконання кредитних зобов`язань), слід зробити висновок, що відповідач [PERSON] , укладаючи договір позики від 13.07.2015 з позивачем, не мав згоди дружини на отримання такого кредиту, оскільки позивач являється фізичною особою, а не кредитною (фінансовою, банківською) установою, тому позовні вимоги до відповідача [PERSON] є безпідставними та в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідачем [PERSON] суду не надано жодного доказу про повне або часткове повернення ним грошових коштів позивачу на виконання саме даного грошового зобов`язання. Отже, оскільки між сторонами було спочатку укладено договір позики від 16.09.2013, в подальшому боргова розписка від 13.07.2015, також через приватного нотаріуса КМНО Лазарєву Л.І. сторони обмінялися заявами щодо виплат боргових коштів, а тому факт укладення позики та наявності боргу [PERSON] перед [PERSON] є доведеним та в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт порушення прав позивача, оскільки відповідачем [PERSON] не було надано жодного доказу на спростування доводів позивача. При цьому, суд враховує, що клопотання позивача про збільшення позовних вимог від 30.03.2019 (т. 1 а.с.145-149) було прийнято Деснянським районним судом м. Києва до розгляду. Враховуючи вимоги ст. 509 ЦК України, а також те, що розписка підписана особисто [PERSON] , суд приходить до висновку, що сума боргу підлягає стягненню саме з відповідача [PERSON] . Згідно ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню понесені та документально підтверджені вимоги позивача про стягнення судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial