Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом. В його обґрунтування вказав, що 23.03.2016 року уклав в усній формі із відповідачем договір позики в сумі 1500 доларів США під розписку на термін до 27.03.2016 року. Однак останній зобовязань не виконав, отримані кошти не повернув. Тому просить стягнути на його користь неповернутий борг у розмірі 37\~478 грн.. Позивач у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи в судове засідання не зявився. Так, за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача (вул.Корольова,16/1а, м.Червоноград) було надіслано копію ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданих документів та повідомлення про виклик у судове засідання на 25.07.2016 року. Крім того, відповідачу надсилалась повістка про виклик його у судове засідання на 28.09.2016 року. Рекомендовані листи із повідомленням про вручення повернулися до суду з відміткою «За закінченням терміну зберігання». Тому суд на підставі ст.ст.224, 225 ЦПК України провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно положень статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються нормами глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15). На підтвердження своїх доводів і вимог, позивачем надано письмовий документ, іменований розпискою, зміст якого складають написані від руки відомості про персональні дані відповідача, а також зазначається, що останній позичив у позивача гроші у розмірі 1500 доларів США із зобовязанням повернення 27.03.3016 року. На думку суду, дана розписка за своєю суттю є документом, що підтверджує боргове зобовязання відповідача. Обставини справи свідчать, що відповідач борг вчасно не повернув. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Так як позивач в позовних вимогах ставить питання про стягнення боргу у розмірі 37478 грн., тобто за курсом НБУ станом на 07.06.2016 року 24,985658 грн. за 1 долар США, тому суд, не виходячи за межі позовних вимог, вважає, що суму заборгованості слід рахувати за вище зазначеним курсом НБУ. Відтак, на думку суду, позивачем доведено обставини, на які він покликається як на підставу своїх позовних вимог й такі підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved