Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що у 1953 році Державним підприємством «Харківський цегельний завод № 12» розпочато будівництво гуртожитку по Зміївському шосе у м. Харкові та на підставі акту приймання будинку, затвердженому рішенням виконкому Харківської міської ради № 864 від 28.12.1955 року гуртожиток прийнято до експлуатації. Наказом № 255 від 24.12.1973 року, Харківський цегельний завод № 12 було об'єднано з Харківським цегельним заводом № 13 в одне підприємство - Харківський цегельний завод № 13, яке згодом було перетворено на Відкрите акціонерне товариство «Харківський цегельний завод № 13». Постановою господарського суду Харківської області від 01.03.2012 року Відкрите акціонерне товариство «Харківський цегельний завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором Караченцева Ю.Л. На балансі ВАТ «Харківський цегельний завод» знаходиться будинок гуртожитку, що розташований за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 300, у зв'язку з чим позивач звернувся до департаменту житлового господарства Харківської міської ради та просив прийняти у комунальну власність вказаний гуртожиток, однак у комунальну власність гуртожиток прийнято не було, у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на гуртожиток у державному реєстрі прав власності. За для отримання свідоцтва про право власності на гуртожиток ліквідатор звернувся до реєстраційної служби, де йому було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право власності, у зв'язку з відсутністю правових підстав. Оскільки ВАТ «Харківський цегельний завод № 13» є власником гуртожитку, однак право власності належним чином зареєстровано не було, позивач просить визнати за ВАТ «Харківський цегельний завод № 13» право власності на гуртожиток. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, будучи при цьому належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд повідомлено не було. Суд, вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно акту приймання будинку Державного архітектурно-будівельного контролю від 1955 року, будівництво двоповерхового будинку гуртожитку на 100 чоловік по Зміївському шосе, забудовником якого є 12 Цегельний завод, розпочато у 1953 році та у 1955 році прийнято до експлуатації (а.с. 17-20). Відповідно до наказу по Харківському тресту будматеріалів від 24.12.1973 року, з 02.01.1974 року об'єднано Харківський цегельний завод № 12 та Харківський цегельний завод № 12 в одне підприємство Харківський цегельний завод № 13 (а.с. 21). Згідно листа голови Української державної корпорації промисловості будівельних матеріалів «Укрбудматеріали» Безух А.В. від 12.07.2001 року № 11910/9-752, державне підприємство Харківський цегельний завод № 13 виробничого об'єднання «Харківбудматеріали» перетворено у відкрите акціонерне товариство «Харківський цегельний завод № 13 (а.с. 23). Як було встановлено, постановою господарського суду Харківської області від 01.03.2012 року Відкрите акціонерне товариство «Харківський цегельний завод № 13» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Караченцева Ю.Л. (а.с. 6-11). Разом з тим у судовому засіданні встановлено, що відповідно до технічного паспорту гуртожитку, що знаходиться за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 300, він складається з підвалу, першого та другого поверху, при цьому у технічному паспорті зазначено, що здійснена реконструкція даного гуртожитку в будинок готельного типу (а.с. 26-29). Про те, будь-яких документів, зокрема, які б підтверджували наявність дозволу на здійснення реконструкції гуртожитку та затвердженої проектно-кошторисної документації на проведення реконструкції гуртожитку позивачем надано не було. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За таких обставин, суд приходить до висновку, що проведена реконструкція гуртожитку у будинок готельного типу є самочинним будівництвом. Пунктом 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 № 6 роз'яснено, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Всупереч вказаному, позивачем не надано доказів того, що він звертався до відповідного компетентного органу для введення реконструйованого об'єкту в експлуатацію та оформлення права власності на нього та йому було відмовлено. Позивач у якості підстави для задоволення позовних вимог посилається на ст. 331 ЦК України. Верховним Судом України 18.02.2015 року було ухвалено постанову у справі № 6-244цс14 реєстрації права власності та зроблено правовий висновок, що стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Позивачем не подано доказів про те, що її право власності оспорюється або не визнається відповідачем. Більш того, відповідно до рішення Харківської міської ради від 19.12.2012 року № 974/12 про комунальну власність м. Харкова, надано згоду на прийняття до комунальної власності міста від ВАТ «Харківський цегельний завод № 13» гуртожиток, що знаходиться за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 300, літ. А-2 (а.с. 15-16). Крім того, матеріали справи містять відповідь Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Харківській області від 14.11.2014 року № 32463/0903-17, згідно якої позивач звертався до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Харківській з проханням надати свідоцтво про право власності на гуртожиток, розташований за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 300, та йому було роз'яснено, що вчинення реєстраційних дій, зокрема, видача свідоцтв про право власності на нерухоме майно не є компетенцією реєстраційної служби та безпосереднє здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснюється державними реєстраторами прав на нерухоме майно реєстраційних служб районних, районних у містах, міських, міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції. Та повідомлено, що у разі звернення до реєстраційних служб із заявою встановленої форми та документами, державний реєстратор зможе розглянути питання щодо реєстрації речових прав на гуртожиток (а.с. 59-61). У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що гуртожиток, право власності за яким просить визнати позивач, є самочинним будівництвом, позивач не звертався до компетентних органів з приводу введення реконструйованого об'єкту нерухомого майна в експлуатацію та оформлення права власності на нього, не доведено, що право позивача оспорюєтьсья чи не визнається іншими особами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed