Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача суми боргу по кредиту у розмірі 73030,20 гривень. Договір б/н було укладено 20.12.2005 року з відповідачем [PERSON] у сумі 25000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16.8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Станом на 05.05.2014 року у відповідача виникла заборгованість, яка становить 73030,20 гривень з яких: 27573,83 гривень - заборгованість по кредиту, 45456,37 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом. Відповідач попереджалась про можливість звернення до суду з позовом, однак вимогу проігнорувала. Представник позивача Тоцький Ю.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідачці було надано картковий кредит на суму 25000 гривень. Вона досить інтенсивно користувалась грошима, знімала кошти та поповнювала картку. У 2006 році відповідачка активно знімала гроші з картки і не поповнювала залишок, тому у неї виникла значна сума заборгованості, яку вона протягом послідуючого періоду не поповнювала. Банком було промоніторено суму боргу відповідачки і в 2008 році переведено на «VEB» карту відповідно до якої вона не могла знімати гроші з картки. Так як борг по кредиту до цього часу не виплачений просив задовольнити у сумі зазначеній в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, так як позивачем пропущено загальний строк позовної давності для звернення до суду - три роки. Строк дії договору укладеного між сторонами, закінчився у 2006 році, однак позивач до суду звернувся лише тепер. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 20.12.2005 року Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк», було укладено договір б/н (а.с 11-19) з [PERSON] згідно якого Банк надав позичальнику платіжну картку з кредитним лімітом 25000 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,4 % в місяць із розрахунку 360 днів в році. Підписана [PERSON] заява клієнта разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між нею і банком договір, який згідно п. 9.12 вказаних умов та правил діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо потягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Таким чином договір про надання банківських послуг - кредиту в розмірі 25000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку був укладений між сторонами 20.12.2005 року, є строковим, з терміном дії договору до 20.12.2006 року. Оскільки протягом часу його дії сторони не заявляли про припинення договору, він автоматично був пролонгований на 12 місяців до 20.12.2007 року, що є кінцевим терміном повернення кредиту. Як вбачається зі змісту договору умова про те, що пролонгація договору відбувається щорічно, відсутня, а зазначено лише, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання і за відсутності заяв сторін про припинення його дії автоматично лонгується на такий самий строк, тобто на 12 місяців. Аналізуючи викладене суд приходить до висновку, що укладений 20.12.2005 року між сторонами кредитний договір діяв до 20.12.2006 року, після чого пролонгований на 12 місяців до 20.12.2007 року. Підстав вважати укладений між сторонами договір пролонгованим на інший термін, не має. Згідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися сторонами належним чином у встановлені строки. Відповідно до наданого розрахунку заборгованості за кредитом (а.с 18-19) станом на 05.05.2014 року у [PERSON] виникла заборгованість, яка становить 73030,20 гривень з яких: 27573,83 гривень - заборгованість по кредиту, 45456,37 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом. Згідно наданої представником позивача виписки по кредиту [PERSON] (а.с 42-67) відповідач 23.08.2006 року востаннє сплатила заборгованість за кредитом, після чого жодного разу не здійснювала погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом. Пункт 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Цивільний кодекс України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК України про позовну давність. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України встановлює, що загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, а за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається з матеріалів справи позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, надійшов до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області - 28.07.2014 року вх. № 9839, тобто поза межами позовної давності. Аналізуючи викладене суд приходить до висновку, що позивачем пропущена позовна давність, про її поновлення представником позивача не заявлено, що є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed