Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що Службою у справах дітей та сім'ї Фастівської районної державної адміністрації було вивчено питання утримання та виховання [PERSON], [INFO] неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. В ході перевірки було встановлено, що [PERSON] є біологічним батьком двох неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON]. Мати дітей - [PERSON] померла [INFO], а батько передбачених законом обов'язків щодо виховання та розвитку дітей не виконує. Діти проживають у помешканні рідної бабусі - [PERSON] і перебувають на повному її утриманні. Неодноразово з відповідачем проводились профілактичні бесіди стосовно належного виконання своїх батьківських обов'язків, які не дали бажаних результатів. З лютого 2015 року по даний час відповідач не бачиться з дітьми, ніякої матеріальної допомоги їм не надає, не піклується і про стан здоров'я своїх дітей, не цікавиться їхніми успіхами, не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, не забезпечує їм необхідного харчування, не спілкується з неповнолітніми в обсязі необхідному їм для нормального самоусвідомлення, не створює умов для отримання ними освіти, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не займається підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання. На підставі зазначеного позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки заробітної плати, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму щомісяця на кожну дитину, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, накласти заборону на відчуження житлового будинку за адресою: [ADDRESS], в якому проживають неповнолітні діти. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд позов задовольнити. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідач, який про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позов та зазначила, що вона повністю займається вихованням дітей, вони постійно проживають з нею, батько доньками взагалі не цікавиться, тому вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON]. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України ) встановив наступне. Відповідач [PERSON], [INFO] є батьком неповнолітніх доньок: [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним записом в свідоцтві про народження серії [NUMBER], виданого повторно 07.07.2015 року та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним записом в свідоцтві про народження серії [NUMBER], виданого повторно 17.08.2004 року (а.с.8,9). Відповідно до Висновку №06-21/3993 від 08.12.2015 року Служби у справах дітей та сім'ї про доцільність позбавлення батьківських прав гр-на [PERSON] відносно неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], останній не виконує жодного з покладених на батьків обов'язків по відношенню до своїх доньок, не допомагає матеріально, не проявляє заінтересованості в подальшій долі, не цікавиться станом здоров'я, не турбується про фізичний і духовний розвиток, тому визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с.5,6). Відповідно до Рапорту ДІМ Борівського ВМ та пояснень [PERSON] та [PERSON], [PERSON] за місцем проживання не з'являється, його неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з бабусею [PERSON] та знаходяться на її утриманні (а.с.13,14,15). 26.12.2014 року рішенням №01 Мотовилівськослобідської сільської ради, вирішено звернутись до служби у справах дітей Фастівської РДА з проханням порушити перед Фастівським міськрайонним судом питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню неповнолітніх дітей (а.с.16). 25.12.2014 року [PERSON] написав заяву про те, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно його дітей (а.с.17), однак 16.02.2015 року він написав заяву, в якій висловив заперечення проти позбавлення його батьківських прав відносно дітей, зобов'язався їх утримувати (а.с.19). 03.08.2015 року неповнолітні [PERSON] та [PERSON] звернулись до служби у справах дітей із заявами про те, що їхній батько [PERSON] участі у їхньому житті не бере, тому просять позбавити їх батьківських прав (а.с.20, 21). Відповідно до ч. 9-10 ст. 7 Сімейного Кодексу України (далі за текстом - СК України) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 зазначеної постанови роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновок №01-13/487 від 01.12.2015 року служби у справах дітей та сім'ї про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], оскільки в Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та ті, на яких ґрунтується висновок органу опіки та піклування, суд вважає останній достатньо обґрунтованим та таким, що містить в собі переконливі аргументи, які вказують на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків. У судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно неповнолітніх [PERSON] та [PERSON]. Діти проживають та знаходиться на повному забезпеченні бабусі [PERSON]. Проаналізувавши вищевикладені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що дійсно відповідач по справі вихованням своїх дітей не займається і ухиляється від своїх обов'язків по їх утриманню та вихованню, не спілкується з ними і не проявляє про дітей щонайменшої батьківської турботи, тому він повинен бути позбавлений батьківських прав відносно своїх доньок. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В той же час відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно роз'яснень наданих в а. 7 п 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст.166 СК України, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обовязку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про питання аліментів на дитину. Отже, оскільки відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, хоча має таку можливість, бо є людиною працездатною, то суду вважає за необхідне стягнути з нього аліменти на утримання дітей і з заявленим розміром аліментів суд погоджується. Разом з тим, суд відмовляє у задоволені вимог в частині накладання заборони на відчуження житлового будинку за адресою: [ADDRESS], в якому проживають неповнолітні діти та який належить [PERSON], з огляду на наступне. Дійсно, відповідно ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», забезпечується збереження права дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із числа їх числа на житло. Відповідно до тлумачення норм ЦПК України, відповідачем є особа, яка за цивільною позовною заявою позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорювання її прав та охоронюваних законом інтересів, а також у передбачених законом випадках, й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача, яка знайшла своє аргументування та вираження у відповідній позовній заяві. Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, називаються суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у процесі по справі на стороні позивача або відповідача з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів. Юридична заінтересованість третіх осіб без самостійних вимог у результатах розгляду судом справи між сторонами визначається тим, що постановлене судом по такій справі рішення може наперед вирішити наслідки взаємовідносин між ними і сторонами - вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Як зазначає позивач та не заперечують учасники процесу, житловий будинок, в якому проживають неповнолітні діти, належить їх бабусі [PERSON], яка у даній справі має статус третьої особи, тобто яка не є особою, котра на заяву позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорення прав і охоронюваних законом інтересів неповнолітніх дітей. З наведеного виходить, що суд позбавлений повноважень судовим рішенням притягувати до відповідальності (у спірних правовідносинах шляхом накладання заборони відчуження на житловий будинок) третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial