Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачки, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.02.2006 року вони зареєстрували шлюб, від якого мають доньку [PERSON], [INFO]. 16.07.2013 року зареєстровано розірвання їх шлюбу. Ухвалою Лебединського райсуду від 14.11.2014 року було визначено порядок його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме із 14 год. кожної середи тижня по 10 год. неділі кожного тижня за його місцем проживання, решту часу дитина має проживати з матірю. Однак, весь час донька фактично проживає з ним та перебуває на його утриманні. Відповідачка працює на території Російської Федерації і приїжджає лише декілька разів на рік на короткий термін і саме в цей час спілкується з донькою, що не може забезпечити нормальні умови проживання та виховання дитини. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги, що він має можливість утримувати дитину, позитивно характеризується, забезпечений житлом, позивач вважає, що місце проживання [PERSON] слід змінити, визначивши його разом з ним. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, виходячи з мотивів, наведених в позовній заяві. В частині розподілу судових витрат вважають, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, сплачуються іншою стороною лише добові. Вимоги ж щодо оплати часу прибуття адвоката до суду власним транспортом та у зворотному напрямку не відповідають нормам законодавства, що регулює порядок компенсації судових витрат. Час, який зазначений у розрахунку адвоката, є значно завищеним. Крім цього, для компенсації витрат стороною повинні бути надані відповідні докази, а саме акти виконаних робіт та докази на підтвердження правомочності особи надавати правову допомогу, звязку наданої правової допомоги за договором з конкретною судовою справою і конкретною особою. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала. В раніше поданих запереченнях представник [PERSON] вказав, що спір про визначення місця проживання дитини вирішено рішенням Лебединського райсуду від 18.12.2008 року, а порядок спілкування з дитиною ухвалою того ж суду від 14.11.2014 року, які набрали законної сили та підлягають обовязковому виконанню. Вважає, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження обставин, які вказують на необхідність зміни місця проживання дитини, а факт виїзду позивачки за кордон навпаки підтверджує те, що вона намагається забезпечити належний життєвий рівень своєї дитини. Представник третьої особи вважає позов [PERSON] таким, що не підлягає задоволенню. Вислухавши сторону позивача, відповідачку, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що між сторонами мають місце сімейні правовідносини, позовні вимоги є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який вони зареєстрували 09.02.2006 року, що вбачається з свідоцтва про шлюб (а.с. 5). 24.09.2006 року у них народилася донька [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження (а.с. 6). Заочним рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 18.12.2008 року (а.с. 8) шлюб між сторонами було розірвано. Реєстрацію розірвання шлюбу проведено 16.07.2013 року (а.с. 7) Крім цього, вказаним рішенням суду також вирішено спір про місце проживання дитини, а саме залишено її проживати з матірю. Рішенням Лебединського райсуду від 06.12.2013 року (а.с. 40) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття. 14.11.2014 року цим же судом постановлено ухвалу у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкування з дитиною (а.с. 9), якою визнано укладену між сторонами мирову угоду, згідно якої: 1. \~Визначено [PERSON] час для участі у вихованні та спілкуванні із малолітньою дочкою [PERSON], [INFO] із 14 години кожної середи тижня по 10 годину неділі кожного тижня за місцем проживання [PERSON]. 2. [PERSON] забирає малолітню дочку [PERSON], [INFO] кожної середи тижня о 14 годині та повертає [PERSON] кожної неділі тижня о 10 годині. 3. Залишено [PERSON], [INFO] проживати з матірю [PERSON] із 10 години кожної неділі тижня по 14 годину середи кожного тижня за місцем проживання [PERSON]. 4.\~[PERSON] приймає від [PERSON] малолітню дочку [PERSON], [INFO] кожного неділі тижня о 10 годині та передає її [PERSON] кожної середи тижня о 14 годині. Позивач посилається на те, що на даний час виникли підстави для зміни місця проживання дитини, яке на його думку повинно бути визначено разом з ним, оскільки [PERSON] працює за кордоном і приїжджає додому лише декілька разів на рік на короткий термін, а тому донька постійно проживає з ним. При цьому [PERSON] просить врахувати те, що він працює, має можливість утримувати доньку, характеризується позитивно та забезпечений житлом, а відсутність відповідачки не може забезпечити нормальні умови проживання та виховання дитини. Однак, суд не може погодитися з такими доводами позивача та вважає, що наведені ним обставини не дають підстав для прийняття рішення про зміну місця проживання дитини. Відповідно до вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від\~20\~листопада 1959\~року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. На думку суду обставини, наведені позивачем, не є винятковими у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю. При цьому суд не може погодитися з доводами сторони позивача про те, що у 2015-2016 роках [PERSON] періодично була відсутні в місці постійного проживання і це є підставою для визначення місця проживання дитини разом з батьком. Суд встановив, що відсутність [PERSON] була зумовлена необхідністю виїзду відповідачки за кордон з метою пошуку роботи, що вбачається зі змісту її заяв (а.с. 15, 16, 17, 18, 19, 20). На думку суду зазначене свідчить про намагання матері створити необхідні умови для проживання, виховання та розвитку своєї дитини, забезпечення її матеріальних потреб та не доводить того, що вона не виконує своїх батьківських обов'язків, ухиляється від участі у вихованні та спілкуванні з нею. При цьому встановлено, що на даний час [PERSON] має постійне місце роботи в м. Лебедині, що вбачається з типового договору (а.с. 39). Ухвалюючи рішення, суд також враховує й те, що згідно вимог сімейного законодавства України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обовязковою є участь органу опіки та піклування, який повинен надати відповідний висновок щодо розв'язання спору. Так, частиною 5 ст. 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 11.05.2017 року на засідання комісії з питань захисту прав дитини було розглянуто питання щодо можливості проживання [PERSON], [INFO], разом з батьком [PERSON] та зроблено висновок про недоцільність зміни місця проживання дитини, яке рішенням суду визначене разом з матірю, що вбачається з протоколу (а.с. 96) та висновку (а.с. 98). З огляду на встановлені у справі обставини, приймаючи до уваги те, що саме мати в найбільшій мірі може сприяти більш гармонійному розвитку своєї неповнолітньої дитини, суд вважає, що правові підстави для розлучення [PERSON] зі своєю матір'ю відсутні. Тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про зміну місця проживання дитини суд вважає необхідним відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з того, що відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки [PERSON] було відмолено у задоволенні його вимог, суд вважає необхідним постановити рішення про стягнення з нього на користь відповідачки понесених нею судових витрат. При цьому суд враховує те, що згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Таким законом є Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» 20 грудня 2011 року № 4191-VI, згідно зі статті 1 якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Представник відповідачки по даній справі брав участь у судових засіданнях 12.07.2017 року, 28.07.2017 року, 10.08.2017 року, 07.09.2017 року та 03.11.2017 року, загальна тривалість яких складає 2 год. 14 хв. Крім цього, суд погоджується з тим, що представником [PERSON] було витрачено час поза судовими засіданням, в тому числі на ознайомлення з матеріалами позовної заяви, підготовку заперечень. Однак, суд вважає, що розрахунок витрат часу адвоката, який за його підрахунками склав 8 год., є значно завищеним. Виходячи з обставин справи, вимог розумності і справедливості, на думку суду його слід зменшити, визначивши в обсязі 5 год. 30 хв. Таким чином, загальна кількість годин участі особи, яка надавала правову допомогу [PERSON], у судових засіданнях та поза ними, складає 7 год. 44 хв. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2017 року 1600 грн. 40 відсотків вказаного розміру прожиткового мінімуму відповідно становить суму 640 грн., яка підлягає оплаті за одну годину участі представника, а 1 хвилина 10,67 грн. Таким чином, витрати на правову допомогу підлягають компенсації на користь відповідачки на загальну суму 4950,88 грн. за 7 год. 44 хв. участі представника [PERSON] у судових засіданнях по даній справі та поза ними. При цьому суд вважає необґрунтованими вимоги сторони в частині оплати часу, який був затрачений адвокатом для прибуття з м. Суми до м. Лебедин та у зворотному напрямку власним транспортним засобом, оскільки відповідно до ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Оскільки відповідачка не ставить вимог щодо компенсації добових та заробітку, втраченого її представником, а компенсація вартості переїзду власним транспортним засобом законом не передбачена, суд вважає, що в цій частині вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Також суд не може погодитися з доводами позивача та його представника про те, що для компенсацію витрат стороною відповідачки не надані відповідні докази, оскільки в матеріалах справи мається договір про надання правової допомоги, укладений між [PERSON] та її представником [PERSON] (а.с. 46), свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 50), довідка про взяття на облік платника податків (а.с. 51), а також документи на підтвердження оплати [PERSON] послуг свого представника (а.с. 48, 49, 82, 83). Зазначені докази не викликають у суду жодних сумнівів щодо їх належності. На підставі вище наведеного,

Outcome: approved