Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач 1), [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON](далі відповідач 2) визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття останніх з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2011 р. звернуто стягнення на [ADDRESS] шляхом продажу на прилюдних торгах в рахунок заборгованості за кредитним договором. Виконавче провадження з виконання вказаного рішення перебуває в Деснянському РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві. В процесі виконання рішення суду стало відомо, що відповідачі та малолітній [PERSON] Позивач вважає, що відповідачі підлягають знаттю з реєстрації, оскільки наявність зареєстрованих осіб у спірному нерухомому майні негативно відображається на вартості майна та перешкоджає його реалізації, чим порушуються права позивача, як Іпотекодержателя. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідачі в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської РДА у м. Києві в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи - Головного управління ДМС у м. Києві в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що третя особа не здійснює реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб. Представник третьої особи - Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що виконавче провадження по цій справ завершено. Треті особи - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, у відповідності до Кредитного договору № 014/1179/82/1621 від 21.11.2007 року [PERSON] отримала кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 600.000 грн., з яких: 588.000 грн. - для використання на купівлю квартири та 12.000 грн. - для сплати додаткового проценту згідно п. 1.4 Договору; строком по 21.11.2017 року зі сплатою за користування кредитними коштами 13,50 % річних. В забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, 21.11.2017 року між банком, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідачами передано в іпотеку належне їм в рівних частках нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2011 р. в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 014/1179/82/1621 від 21.11.2007 р. у розмірі 1 154 600, 43 грн. звернуто стягнення на нерухоме майно - [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, шляхом продажу вказаної квартири на прилюдних торгах. У відповідності до листа Деснянського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві виконавче провадження з виконання вказаного рішення суду завершено. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення. Є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. У ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Тобто, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який полягає, в тому числі, в тому, що суд не має права виходити за межі вимоги сторін (ч. 1 ст. 11 ЦПК України) . Цивільне судочинство не допускає вихід за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав людини. Суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві. Вбачається, що позивач не ставить вимоги про виселення відповідачів, а просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації місця проживання, оскільки наявність реєстрації останніх в іпотечному майні порушує права позивача. При цьому, позивачем в позовні заяві не викладено правових підстав визнання відповідачів такими, що втратили право користування [ADDRESS]. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, однак з матеріалів справи вбачається, що позивач не є власником спірної квартири, а тому не може ставити вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів та малолітньої особи зареєстрованих у вищезазначеній квартирі такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку. Разом з тим, суд приходить до висновку, що стороною позивача невірно визначено правовідносини, що склалися між сторонами, а тому невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Зокрема, стороною позивача не надано суду жодного належного та допустимого доказу порушення своїх прав та законних інтересів наявністю реєстрації місця проживання відповідачів та малолітнього [PERSON] у спірному нерухомому майні, а саме що вказане негативно відображається на вартості майна та перешкоджає його реалізації, чим порушуються права позивача, як Іпотекодержателя. Відповідно до інформації наявної в матеріалах справи, виконавче провадження з виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2011 р. завершене. Крім вказаного, матеріали справи не містять доказів наявності реєстрації місця проживання відповідачів в спірній квартирі. Зокрема, в матеріалах справи наявна лише довідка ЖЕД-318 від 04.11.2015 р., яку суд оцінює критично та не може приймати як належний та допустимий доказ по справі, оскільки остання датована 2015 р., при цьому інформація щодо наявності зареєстрованих осіб у спірній квартирі станом на день розгляду справи в суду відсутня. З вказаних підстав, суд вважає необґрунтованими та не доведеними позовні вимоги про зняття відповідачів та малолітнього [PERSON] з спірної квартири. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що позивачем в позовній заяві не зазначено співвідповідачем орган, який здійснює реєстрацію/знаття з реєстрації місця проживання фізичних осіб, вимог безпосередньо до вказаного органу позивачем не пред'явлено. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed