Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що він 04.01.2016 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду начальника відділу транспортного господарства адміністративного департаменту. 31.08.2018 року він був вимушений звернутися до генерального директора [PERSON] із заявою про звільнення з 17.09.2018 року, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку із грубим порушенням відповідачем законодавства про працю. У зв'язку з відмовою генерального директора [PERSON] прийняти від нього заяву про звільнення, він надіслав дану заяву поштовим відправленням, яка була отримана відповідачем 03.09.2018 року. Порушення відповідачем законодавства про працю полягає в порушенні ст.24 Закону України «Про оплату праці», а саме: відповідач не виплачував йому (позивачу) заробітну плату, починаючи з березня місяця 2018 року. Генеральним директором 17.09.2018 року було видано наказ №64-к про звільнення, однак, замість підстави звільнення «ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю», зазначено - «ст.38 КЗпП України за власним бажанням». На його прохання виправити формулювання звільнення було відмовлено. У зв'язку з цим звернувся до суду з позовом про внесення змін формулювання причин звільнення, стягнення: заборгованості по заробітній платі у розмірі 698 230,00 грн., компенсації за 59 днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 294 528,00 грн., вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст.44 КЗпП України у розмірі 319 800,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Просив врахувати, що позивач подавав відповідачу лише одну заяву про звільнення, яка зазначена в позовній заяві та копія якої долучена до справи. Середню заробітну плату позивача взяли з довідки УПФ, оскільки відповідач не надав відповідну довідку. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог законодавства. Клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи було залишене без задоволення, так як аналогічні клопотання вже були, спір є трудовий і знаходиться в провадженні суду з жовтня місяця 2018 року. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Вказана позовна заява була зареєстрована в суді 12.10.2018 року. Згідно ухвали суду від 25.10.2018 року було відкрите провадження у справі, визначено проведення розгляду справи в спрощеному порядку та призначено справу до судового засідання. 16.11.2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов. 13.12.2018 року відповідачем була подана заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно ухвали суду від 17.12.2018 року заява відповідача від 13.12.2018 року залишена без задоволення. Встановлено, що позивач 04.01.2016 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду начальника відділу транспортного господарства адміністративного департаменту, згідно наказу №81-к від 31.12.2015 року, що підтверджено копією трудової книжки. Згідно копії заяви від 31.08.2018 року позивач просив відповідача звільнити його з посади за власним бажанням з 17.09.2018 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням відповідачем та його керівництвом законодавства про працю. Також в цій заяві просив провести остаточний розрахунок, в тому числі здійснити виплату вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст.44 КЗпП України. Дана заява була направлена відповідачу поштою, що підтверджено фіскальним чеком та описом, на них містяться дати відправлення - 31.08.2018 року. Згідно наказу №64-к від 17 вересня 2018 року, виданого Генеральним директором ТОВ «НФ Трейдінг Україна», [PERSON], начальника відділу транспортного господарства адміністративного Департаменту, звільнено за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України; виплатити [PERSON] компенсацію за 59 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Підставою наказу зазначено: заява [PERSON] від 17.09.2018 року. З відзиву відповідача слідує, що останній не заперечує, що звільнення позивача було на підставі поданої ним заяви, яка була отримана відповідачем 03.09.2018 року. Не заперечується стороною відповідача і факт наявності боргу по заробітній платі та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю (статті 38, 39 КЗпП України) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно статей 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. По даній справі встановлено, що звільнення позивача було на підставі поданої ним заяви, за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що вказано відповідачем в наказі №64-к від 17.09.2018 року. Однак, в заяві про звільнення позивач просив його звільнити на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Встановлено та не спростовано стороною відповідача, що позивач подавав (направляв) відповідачу лише одну заяву про звільнення, датовану 31.08.2018 року. Будь-яких заяв про звільнення, датовані 17.09.2018 року чи інші, позивач не складав та не подавав відповідачу. Дане свідчить про те, що зазначена відповідачем в наказі №64-к від 17.09.2018 року підстава - заява позивача від 17.09.2018 року, не відповідає дійсності, підставою є заява позивача від 31.08.2018 року. Стаття 38 КЗпП України в загальному встановлює право працівника на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, за власним бажанням. Однак, частини 1 та 3 статті 38 КЗпП України містять різні підстави для звільнення за власним бажанням, а саме: частина перша - працівник звільняється за власним бажанням незалежно від причин виникнення такого бажання, а частина третя - працівник звільняється за власним бажанням, але по причині того, що роботодавець не виконує законодавство про працю. Крім цього, при звільненні працівника згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, настають наслідки, передбачені ст.44 КЗпП України. Аналізуючи викладене вище, зміст відзиву, слідує, що є встановленим та доведеним, що відповідачем дійсно порушувалося законодавство про працю, більше шести місяців позивачу не виплачувалася заробітна плата, у зв'язку з чим прохання позивача про його звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України є правомірне, що в свою чергу свідчить про те, що позовні вимоги в частині зміни формулювання причин звільнення та виплати тримісячного середнього заробітку позивачу знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі. Встановлено, що на час звільнення позивача йому мали виплатити компенсацію за 59 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Дане зазначено в наказі №64-к від 17.09.2018 року. Доказів того, що дана компенсація станом на день розгляду справи була виплачена позивачу суду не надавалося. Також встановлено та не заперечувалося стороною відповідача, згідно поданого ним відзиву, про невиплату позивачу заробітної плати як в строки, передбачені ст.115 КЗпП України, так і в день звільнення, що передбачено ст.116 КЗпП України, так і станом на дату судового засідання. Період невиплати заробітної плати за час роботи позивача у відповідача є - з 01.03.2018 року по день звільнення 17.09.2018 року. Стороною відповідача не було надано до справи довідку про середню заробітну плату позивача. Питання про необхідність надати таку довідку, враховуючи категорію справи, обговорювалося в судовому засіданні 17.12.2018 року, на якому був присутній представник відповідача. Однак, довідку про середню заробітну плату позивача сторона відповідача так і не надала до справи, у зв'язку з чим суд приймає до уваги для розрахунків подану стороною позивача довідку Пенсійного фонду України - Індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON], згідно якої середньомісячна заробітна плата позивача становить 106 600 грн. Дана сума є без вирахування ПДФО та військового збору. Середньоденна заробітна плата становить 4 846,00 грн. Виходячи з вказаного розміру середньомісячної заробітної плати, заборгованість по зарплаті за період з 01.03.2018 року по 17.09.2018 року становить 729 759,63 грн. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 698 230,00 грн., розмір позовних вимог не збільшував і саме дана сума має бути стягнута з відповідача. Щодо стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку суд приходить до висновку, що дана вимога підлягає задоволенню частково. Встановлено, що невикористана позивачем на дату звільнення відпустка становить 59 календарних днів. Суд погоджується з запереченнями сторони відповідача, викладеними у відзиві на позов щодо невірного розрахунку компенсації за невикористану відпустку на суму 294 528,00 грн., зробленого позивачем. А саме, кількість календарних днів за період з вересня 2017 року по серпень 2018 року (включно), за вирахуванням святкових та неробочих днів, як передбачено Порядком обчислення заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, становить 354 дні, а не 250 дні, як зазначено в позові. Враховуючи розміри заробітної плати за період з вересня 2017 року по серпень 2018 року включно, які вказані в довідці ПФУ (загальна сума 1 247 894,62 грн.), кількість календарних днів за вказаний період - 354, кількість днів невикористаної щорічної відпустки - 59, компенсація за невикористану відпустка складає суму 207 982,44 грн., які і мають бути стягнуті з відповідача. Вихідна допомога, передбачена ст.44 КЗпП України, становить суму - 319 800,00 грн. (106 600,00 грн. помножено на три). Середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17.09.2018 року (дати звільнення) до дати судового засідання (13.02.2018 року) становить 499 138,00 грн. (середньоденний заробіток - 4 846,00 грн. помножені на 103 робочі дні). При перевірці розрахунків було встановлено, що стороною позивача було невірно враховано та визначено як заробітну плату суму 291 595,36 грн., зазначену в Довідці УПФ як дохід за квітень місяць 2018 року, оскільки заробітна плата за квітень місяць 2018 року становить 106 600 грн., яка і має враховуватися при розрахунку, а інша сума (різниця) -184 995,36 грн. є невизначеною сумою доплати до заробітної плати, тому вона не може враховуватися при розрахунках. Саме з цих підстав розрахунки сторони позивача бути невідповідні. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. По даній справі було встановлено, що стороною відповідача були порушені вимоги трудового законодавства в частині: невиплат працівникові заробітної плати більше шести місяців, вимог щодо здійснення належних виплат при звільненні працівника, вимог щодо оформлення наказу про звільнення працівника, і всі ці порушення призводять до необхідності відновлення прав позивача, задоволення позовних вимог. Посилання сторони відповідача у відзиві на наявність причин нездійснення виплат заробітної плати позивачу суд не приймає до уваги, вони є безпідставні. Позивач при подачі позову не сплачував судовий збір, оскільки є звільненим у відповідності до Закону України «Про судовий збір» (трудовий спір), у зв'язку з чим, на підставі ст.141 ЦПК України сплата судового збору покладається на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial