Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати недійсним Акт про відновлення меж земельної ділянки та меж обмежень використання земельної ділянки та передачу межових знаків на зберігання, земельної ділянки з кадастровим номером 3221886400:36:100:0157, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 13 серпня 2016 року складений сертифікованим інженером-землевпорядником [PERSON] на замовлення [PERSON] . Свої вимоги мотивував тим, що вказаний акт складено з численними порушеннями вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376. Зокрема, акт складено за його відсутності, про час та місце складання якого він відповідачем не повідомлявся. Крім того у вказаному акті відсутній опис здійснених топографо-геодезичних робіт, не вказано спосіб їх здійснення та які прилади при цьому використовувалися виконавцем робіт [PERSON] . Також в акті вказаний неіснуючий паркан на частині межі між дослідженою ділянкою і сусідньою та вказано, що частина паркану позивача проходить по ділянці замовника [PERSON] , коли навпаки змовник [PERSON] встановив свій паркан чітко на межі, який заходить на ділянку позивача. Крім того, опис меж містить неправдиві данні з приводу суміжних власників земельних ділянок. Крім того зазначив, що встановлені відповідачем межові знаки не відповідають вимогам Розділу 3 Інструкції. В суді позивач просив про задоволення позову з підстав викладених у ньому. Посилався на те, що складанням вказаного акту порушеного його права сусіднього землевласника, коли цей акт використаний як доказ в іншій судовій справі, де він є відповідачем. Представник Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру подав заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові пояснення щодо позову. Відповідач та третя особа по справі [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, до суду не прибули та про причини неявки суд не повідомили. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів заочному порядку. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що 13 серпня 2016 року відповідач ФОП [PERSON] склав Акт про відновлення меж земельної ділянки та меж обмежень використання земельної ділянки та передачу межових знаків на зберігання земельної ділянки з кадастровим номером 3221886400:36:100:0157, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається із вказаного акту ФОП [PERSON] , землевласник [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] провели відновлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки з кадастровим номером 3221886400:36:100:0157, яка на підставі державного акту серії ІV-КВ №040667 належить [PERSON] . Жодних претензій при відновленні зовнішньої межі не заявлено, межі відновлені і не викликають суперечних питань. Межові знаки в кількості п`яти штук показані на місцевості та передані на зберігання землевласнику. З абрису меж земельної ділянки вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221886400:36:100:0157 межує з землями ДБК «Перемога», Новосілківської сільської ради, землекористувачів [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Згідно ч. 1 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Як передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Як передбачено ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ст. 26 Закону України «Про землеустрій» замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі, а також інші юридичні та фізичні особи. Розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою. Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором. Статтею 28 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що розробники документації із землеустрою зобов`язані, серед іншого, дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, а також норм і правил при здійсненні землеустрою; інформувати зацікавлених осіб про здійснення землеустрою. Розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. У разі невиконання або неналежного виконання умов договору при здійсненні землеустрою, розробники документації із землеустрою несуть відповідальність, передбачену договором і законом. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Документація із землеустрою розробляється на основі завдання на розробку відповідного виду документації, затвердженого замовником. У графічній частині документації із землеустрою відображаються існуючі (за наявності) та проектні межі об`єктів землеустрою, відомості про які підлягають внесенню до Державного земельного кадастру відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», креслення технічних рішень (для робочих проектів землеустрою). Відповідно до ч. 1 ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Згідно п. в) ч. 2 ст. 198 ЗК України кадастрова зйомка включає відновлення меж земельної ділянки на місцевості. Згідно п.1.2 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376 (далі - Інструкція), встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Відповідно до п. 2.1 Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками (п. 2.3 Інструкції). Як передбачено п.п. 3.12, 3.14 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Передача межових знаків на зберігання власнику (користувачу) земельної ділянки здійснюється за актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У часники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як передбачено ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з оспорюваного Акту про відновлення меж земельної ділянки та меж обмежень використання земельної ділянки та передачу межових знаків на зберігання, земельної ділянки від 13 серпня 2016 року, відновлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки з кадастровим номером 3221886400:36:100:0157 проводилося за відсутності [PERSON] , відомості про якого, як про власника суміжної земельної ділянки, у вказаному акті відсутні. Разом з тим, жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що [PERSON] є власником земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером 3221886400:36:100:0157 та був ним на момент складання вказаного акту, суду не подано. Відтак достатніх підстав вважати, що складання вказаного акту згідно п.п. 3.12 Інструкції мало відбуватися за попереднім повідомленням та участю позивача судом не встановлено. Таким чином, судом неможливо встановити, які конкретно права позивача порушено відповідачем під час складання оспорюваного акту. Отже позивачем на основі доказів не доведено, що внаслідок складання спірного акту порушено його права суміжного землевласника, коли відповідних правоустановчих документів про зазначені обставини позивачем суду не подано. Крім того, в своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що оспорюваний Акт про відновлення меж земельної ділянки та меж обмежень використання земельної ділянки та передачу межових знаків на зберігання від 13 серпня 2016 року є єдиним документом, який фігурує в судовій справі №363/770/17 щодо звільнення позивачем частини земельної ділянки, шляхом перенесення огорожі, як доказ щодо суміжної межі земельної ділянки. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивач порушив питання про визнання недійсним вказаного акту, який вже був оцінений судом при ухваленні судового рішення під час розгляду іншої справи, коли нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів, що по суті означає вимогу повторної судової оцінки наданого суду доказу у раніше розглянутій справі. Відтак, порушених прав позивача, які б підлягали б захистові в цій справі судом не встановлено, а тому в задоволенні позовної заяви про це слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed