Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом у якому зазначив, що 30.03.2011 року [PERSON], керуючи мотоциклом в м. Комсомольське Старобешівського району Донецької області, не маючи чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, порушив вимоги Правил дорожнього руху України та вчинив дорожньо-транспортну пригоду, зіткнувшись з автомобілем Рено реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] Внаслідок ДТП автомобіль Рено, належний [PERSON] був пошкоджений, вартість спричиненої майнової шкоди склала 10826,26 грн., яка не була відшкодована винуватцем ДТП. На підставі п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», майнова шкода на суму 9021,88 грн. 24.06.2011 р. була відшкодована [PERSON] Позивачем за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. Додатково Позивач зазначає про виплати на оплату юридичних послуг в сумі 1500 гривень та виплати за послуги аварійного комісару в сумі 200 гривень. Посилаючись на ст.ст. 1166, 1188, 1191 ЦК України, п. 38.2.1. ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виходячи з права зворотної вимоги, Позивач просив стягнути з Відповідача понесені витрати на відшкодування шкоди в сумі 9021,88 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1500 гривень та витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 200 гривень. У судове засідання представник Позивача не з'явився, про дату та час судового розгляду був належним чином повідомлений. Відповідач також не з»явився, надав заяву у якій позов визнав частково, в частині вимог про відшкодування витрат в сумі 9021,88 гривень. Решту вимог, а саме, щодо відшкодування витрат на правову допомогу, витрат на послуги аварійного комісара, не визнав. Розглянувши позовні вимоги з дотриманням, зокрема, засад змагальності та диспозитивності цивільного процесу, дослідивши процесуальну позицію сторін, матеріали цивільної справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30.03.2011 року відповідач, керуючи мотоциклом ЯВА та рухаючись по вул. Леніна в м. Комсомольське Старобешівського району Донецької області, порушивши п. 14.2.5. Правил дорожнього руху України, вчинив дорожньо-транспортну пригоду, зіткнувшись з автомобілем Рено реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] Дані обставини встановлені наданою Позивачем постановою Старобешівського районного суду від 26.04.2011 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КпАП України відносно Відповідача, яка набула законної сили, а також довідками органів ДАІ (а.с.4-7). Розмір спричиненої потерпілому майнової шкоди - 10826,26 грн. встановлений висновком авто товарознавчого дослідження №530 від 27.04.2011 р., копію якого надав Позивач (а.с.12-26). Позивачем, на виконання ним вимог ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сплачено потерпілому в рахунок відшкодування спричиненої шкоди 9021,88 грн., що підтверджується заявою потерпілого (а.с.3), копією його полісу цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.8), наказом від 24.06.11 про сплату коштів, довідкою та платіжним дорученням №2749 від 24.06.2011 року (а.с.9-11). Згідно до ч.1 ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно до п.38.2.1. статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, визнання позову відповідачем та наявність для того законних підстав зумовлюють вирішення позовних вимог в цій частині на користь Позивача. Водночас суд не може погодитись з вимогами, що викладені у позовній заяві, стосовно відшкодування витрат оплату послуг аварійного комісара в сумі 200 гривень та відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 1500 гривень. Згідно до ст.25 Закону України «Про страхування», пунктів 31.1., 34.4., 40.3. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», аварійні комісари залучаються до вирішення питань щодо причин настання страхового випадку та розміру спричинених збитків та діють наряду з оцінювачами, або експертами, маючи окремий статус, визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 05.01.1998 р. №8 та Розпорядженням Держкомфінпослуг України від 19.05.2011 р. №285. Натомість Позивачем не надано жодного доказу залучення ним особи, що має кваліфікаційне свідоцтво аварійного комісара та фактичного понесення витрат, пов'язаних із його залученням. Не визначено статус таких витрат у складі позовних вимог, зважаючи на те що вони не передбачені ст. 79 ЦПК України в якості судових витрат та перебувають поза межами розміру, визначеного ч.1 ст.1191 ЦК України. Це позбавляє суд можливості задовольнити такі вимоги. В обґрунтування вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, Позивач подав суду Контракт від 04.10.2012 р. №77 (надалі - Контракт) про надання правової допомоги, укладений з Фізичною особою підприємцем [PERSON], яка, згідно Контракту, діє на підставі Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Належним чином оформлених та посвідчених доказів виконання ФОП [PERSON] своїх обов'язків за Контрактом в якості адвоката, суду не надано. Наявність на документах печатки адвоката не може слугувати такими доказами за відсутності, навіть, посилання на свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю у Контракті та в інших матеріалах справи. Крім того, чинне законодавство обмежує випадки поєднання підприємницької та адвокатської діяльності. Отже, кваліфікуючи відповідні правовідносини, суд виходить з того, що правову допомогу Позивачу надав фізична особа підприємець. З системного аналізу норм ст.ст. 12, 26, 42, 44, 56, 84 ЦПК України, слідує, що у цивільних справах правову допомогу, витрати по якій включаються до складу судових витрат, надають адвокати та особи, що є фахівцями в галузі права і за законом мають право надавати таку допомогу. Перші діють на підставі ордеру, доручення органу, уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги або договору і мають повноваження представника у суді. Другі ж не відносяться до осіб, які беруть участь у справі, мають специфічний статус та допускаються до участі у справі лише за ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Фізична особа підприємець [PERSON] не брала участі у даній цивільній справі, питання щодо допуску її до справи у статусі особи, яка надає правову допомогу, перед судом не ставилось і судом не вирішувалось. В судових засіданнях та в інших процесуальних діях по справі ця особа участі не брала. Більш того, клопотання Позивача, отримане судом 06.03.2014 року про проведення судового засідання без участі представника Позивача, підписано представником - Нікітіною А.М. та долучено копію довіреності на ім'я Нікітіної А.М. Крім того, згідно до ст.88 ЦПК України, відшкодуванню підлягають лише такі судові витрати, які фактично понесені позивачем. Відповідно до позовних вимог, Позивач просить стягнути на його користь витрати на правову допомогу в сумі 1500 гривень. Проте доказів сплати за правову допомогу саме у такій сумі матеріали справи не містять. Крім того, згідно Контракту (статті 1, 3) до правової допомоги, що обумовлюється ним і підлягає оплаті включаються, окрім представництва у суді по цивільним справам, такі дії виконавця послуги, як з'ясування та надання Замовнику реквізитів по сплаті обов'язкових платежів для судового розгляду, направлення підготовлених судових матеріалів до суду, представництво Замовника у виконавчому провадженні. Будь-яких документів щодо диференціації вартості цих послуг у складі суми оплати, не визначено та окремих розрахунків не подано. Спираючись на норми ст.ст. 12, 84 ЦПК України, ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд вважає, що вище визначені Контрактом дії не відносяться до правової допомоги, витрати на яку підлягають відшкодуванню. Крім того, з огляду на визначення законодавцем граничного розміру витрат, що підлягають відшкодуванню, виходячи з часу, протягом якого правова допомога надавалась, для вирішення цього питання у справі мають міститися відповідні розрахунки, наведені або у договорі, або у акті приймання наданої послуги, або у розрахунку, тощо. Відсутність відповідної доказової інформації, з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства позбавляють суд можливості встановлювати такі обставини на власний розсуд. Отже, вимоги Позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 1500 гривень не підлягають задоволенню. Судові витрати, понесені Позивачем у виді сплаченого судового збору в сумі 243,60 грн. підтверджені наявним в матеріалах цивільної справи платіжним дорученням №31249 від 14.01.2014 р. та підлягають відшкодуванню за рахунок Відповідача.

Outcome: partial