Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, вимоги якої з представником уточнив та підтримав у судовому засіданні, обґрунтовуючи тим, що [INFO]. помер [PERSON], який є батьком позивача. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.02.2014р. задоволено заяву Органу опіки та піклування Сумської міської ради та визнано недієздатним померлого [INFO]. [PERSON] та призначено опікуна, його дружину -[PERSON]. Згідно з текстом рішення Ковпаківського районного суду м. Суми вбачається, що [PERSON] була призначена опікуном [PERSON] за поданням Органу опіки та піклування Сумської міської ради №2665/02.02.02-17 від 16.12.2013р. За час свого життя померлий [PERSON] приватизував квартиру [ADDRESS], яка належала йому на праві приватної власності. Позивач є спадкоємцем після смерті батька [PERSON] та на сьогодення подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та оформлює у нотаріуса свої права щодо прийняття спадщини. З наявної від нотаріуса інформації, 22.04.2014р. [PERSON] в інтересах підопічного [PERSON] було вчинено нотаріально посвідчений правочин щодо укладення договору довічного утримання, яким відчужено нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Замість виконання своїх опікунських обов'язків, відповідачка незрозуміло з яких міркувань вчиняє правочин щодо відчуження нерухомого майна, що належало підопічному, тим саме позбавила не тільки себе, але й позивача права на спадщину, а також фактично зняла з себе обов'язок щодо вчинення опікунських зобов'язань. Не зважаючи на покладення зобов'язань на відповідачку щодо догляду та утримання підопічного, вже 22.04.2014 р. вона вчиняє правочин згідно з умовами якого вона фактично звільняє себе від виконання своїх обов'язків опікуна та перекладає їх на зовсім іншу особу та ще й при цьому відчужує квартиру, що грубо порушує майнові права підопічного. Зазначений договір було вчинено не задля реального настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також він суперечить моральним засадам та принципу розумності, що встановлений Цивільним кодексом України. Так відповідачка фактично приховала договір купівлі-продажу квартири під договором довічного утримання, інакше неможливо пояснити її поведінку щодо того, що вона уклавши договір довічного утримання від імені підопічного відчужила квартиру, що належала її чоловіку та на 1/2 частини, якої вона мала право отримати у спадок після його смерті, як спадкоємець першої черги. Крім того відповідачка була дружиною свого підопічного та певний час з ним проживала та доглядала його, як опікун. Таким чином поведінку відповідачки можливо розцінити лише як намір відчужити квартиру з корисливих мотивів та з прямою метою позбавити позивача можливості отримання спадщини, а саме 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Як вже зазначалось, оспорюваний правочин не направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а лише на позбавлення позивача права на спадщину у вигляді 1/2 частини квартири, а також отримання відповідачкою грошових коштів за удаваним правочином за продаж зазначеної квартири. Померлий [PERSON] останнім часом, перед своєю смертю, переніс два інсульти. Під час його лікування позивач постійно знаходився поряд з ним, забезпечував його доглядом та турботою, постійно відвідував його в лікарняному закладі та приносив йому продукти харчування. Взагалі позивач та померлий батько були в добролюбових сімейних відносинах, постійно спілкувалися, допомагали один одному. Відповідачка не є рідною матір'ю позивача, а другою жінкою померлого [PERSON], та не зацікавлена в майнових правах та інтересах відповідача. Відповідно позивач просить суд визнати недійсним договір довічного утримання, що вчинено 22.04.2014р. опікуном померлого [PERSON], [PERSON], яким відчужено квартиру [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON]. Позивач вважає, що рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради №160 від 15.04.2014р. «Про вирішення питань опіки над повнолітніми особами» незаконним та протиправним в частині надання відповідачці дозволу на вчинення правочину на укладення договору довічного утримання щодо відчуження спірної квартири та зазначене рішення повинно бути скасоване. Основною умовою для призначення опікуна є перевірка умов життя майбутнього опікуна, згідно п.3.3 Наказу №34/166/131/88 від 26.05.99 «Про затвердження правил опіки та піклування». Після укладення спірного договору довічного утримання від 22.04.2014р., померлого [PERSON] набувачка за договором, [PERSON], забрала до с. Миропілля. Краснопільського району Сумської області, де він через один день й помер, при цьому не було досліджено жодним чином умов проживання у [PERSON], через що права померлого [PERSON] були порушені. Відповідачка, вчинивши договір довічного утримання фактично порушила зазначену вище норму, оскільки виселила підопічного до чужої людини та фактично перестала виконувати свої обов'язки як опікун. Виконавчий комітет СМР знехтував низкою зазначених вище норм та прийняв незаконне рішення фактично, так мовити, «змінив» опікуна померлого [PERSON], при цьому порушивши права підопічного, а також звільнив відповідачку від виконання її опікунських обов'язків, незважаючи на те, що вона повинна була постійно проживати з підопічним, доглядати його, дбати про його майно та зберігати його. Враховуючи викладене, позивач також просить суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати пункт 2 рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради №160 від 15.04.2014р. «Про вирішення питань опіки над повнолітніми особами». Відповідач з представником позовні вимоги не визнали, надавши заперечення по справі. Так відповідачка звернулась до органу опіки та піклування Сумської міської ради з заявою про надання дозволу на укладення договору довічного утримання від імені [PERSON] з [PERSON]. Виконавчим комітетом Сумської міської ради рішенням №160 від 15.04.2014 року «Про вирішення питань опіки над повнолітніми особами» їй було надано дозвіл на укладення договору довічного утримання від імені недієздатного [PERSON] з [PERSON] (яка фактично ще з лютого 2014 року допомагала відповідачці у догляді за чоловіком, забезпечуючи [PERSON] всім необхідним, дбаючи про нього як про рідну людину) та передачу у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] за умови забезпечення набувачем майна довічного утримання та догляду відчужувача з метою повного захисту особистих, житлових майнових прав [PERSON] Тобто, всі вимоги закону про необхідність отримання опікуном дозволу укладення договору довічного утримання відповідачкою було дотримано, що свідчить і відсутність підстав для визнання укладеного правочину недійсним, як на це наполягає позивач. Згідно з договором довічного утримання від 22.04.2014 року [PERSON] взяла на себе зобов'язання утримувати (доглядати) [PERSON] (що нею добросовісно здійснювалось на протязі більше місяців до укладення договору), в тому числі: надавати побутові послуги (лагодження одягу та взуття, надання перукарських послуг, вологе прибирання квартири, пранні і прасування білизни, виконання різних видів ремонтних робіт (ремонт побутової техніки та відеотехніки, поточний ремонт квартири, тощо), придбавати лікарські засоби на підставі виданих рецептів на лікування, забезпечення у разі потреби, визначеної висновком МСЕК, відповідними технічними та іншими засобами реабілітації, щотижневого забезпечення продуктами харчування та оплати їх вартості, забезпеченням у разі потреби санаторно-курортним лікування, забезпеченням одягом та взуттям, поховати [PERSON] у разі його смерті. Щомісячне матеріальне забезпечення оцінювалось у 1 000 грн. на місяць. Тобто, у договорі передбачено повне матеріальне, лікарське та побутове забезпечення [PERSON] чоловіка відповідачки, що відповідало його інтересам та вимогам ст. 67 ч. 3 ЦК України. Крім цього, на квартиру [ADDRESS] нотаріусом було накладено заборону на відчуження до смерті [PERSON], що гарантувало повернення квартири у власність останнього у разі розірвання договору довічного утримання при невиконанні [PERSON] взятих на себе зобов'язань по довічному утриманню з підстав, передбачених договором та діючим цивільним законодавством. Тобто, викладене вище свідчить, що при укладенні договору було дотримано вимоги діючого законодавства, при його укладенні сторонами було обумовлено істотні умови, передбачено перелік широких обов'язків [PERSON], як того вимагає ст. 749, ст. 751 ЦК України. Наступного дня після укладення договору довічного утримання, чоловік відповідачки раптово помер, цього при укладенні договору ніхто передбачити не міг. Смерть [PERSON] була раптовою, організацію поховання та витрати на поховання взяла на себе [PERSON], будь - яких претензій до [PERSON], відповідачка не має. З заявою про надання дозволу на укладення договору довічного утримання від імені [PERSON] з [PERSON], до органу опіки та піклування відповідачка звернулась в кінці березня 2014 року, дозвіл отримала 15.04.2014 року. Разом з тим органом опіки та піклування було дозволено зміну місця проживання [PERSON] на період весни - літо 2014 року, а саме на переїзд до с. Миропілля Краснопільського району, де мешкала [PERSON] Отримавши дозвіл, разом з чоловіком, відповідачка переїхала до [PERSON] в с. Миропілля Краснопільського району, де [PERSON] мешкав до самої смерті. Не відповідає дійсності твердження позивача в частині того, що зазначений договір було вчинено не задля реального настання правових наслідків, що обумовлені ним, а для приховування договору купівлі - продажу квартири, вчиненого з корисливих мотивів. Наведене в позові є лише припущенням позивача, яке ґрунтується на його словах та емоціях. Жодних доказів, які б підтверджували наведені в позові [PERSON] обставини, позивачем всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України суду не надано. [PERSON] ніякої участі у житті батька не приймав, на протязі 23 років він з батьком взагалі не спілкувався. Враховуючи викладене, відповідачка з представником просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник Сумської міської ради просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування пункту рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.02.2014 року по справі №592/12598/13-ц [PERSON], 1939 року визнано недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено опікуном [PERSON] На виконання вимог ст. 67 ЦК України [PERSON] дбала та піклувалася про свого чоловіка, який страждав хронічним психічним захворюванням у вигляді атеросклеротичної деменції, у зв'язку з чим знаходився на обліку у Сумському обласному психоневрологічному диспансері і за станом свого здоров'я не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, потребував постійного догляду і контролю з сторони медиків-психіатрів. [PERSON], не дивлячись на такий стан батька та неодноразові звернення до нього [PERSON], жодної допомоги а ні в догляді за хворим, а ні в інших побутових справах не надавав, ці обставини він підтвердив і в ході судового засідання. Оскільки, [PERSON] було важко доглядати за чоловіком та виконувати всі рекомендації лікарів і саме з метою якнайкращого забезпечення особистих прав та інтересів свого підопічного, вона вимушена була звернутися до сторонньої особи за допомогою. На виконання вимог ст. 71 ЦК України [PERSON] звернулася до виконавчого комітету Сумської міської ради із заявою про надання дозволу на вчинення правочину від імені та на ім'я недієздатного [PERSON], яка була розглянута на засіданні опікунської ради при органі опіки та піклування Сумської міської ради від 04 квітня 2014 року, де було вирішено підготувати проект рішення виконавчого комітету Сумської міської ради щодо надання дозволу на укладення договору довічного утримання за умови забезпечення набувачем майна довічного утримання та догляду відчужувача з метою повного захисту особистих, житлових та майнових прав [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради надано дозвіл [PERSON], 1936 року народження, на укладення договору довічного утримання від імені недієздатного [PERSON], 1939 року народження. Тобто на момент укладення та дії договору, жодні майнові права [PERSON] не порушувались, натомість за даним договором [PERSON] зобов'язана була довічно утримувати, доглядати та піклуватися про нього. Крім цього, жодною нормою чинного законодавства не передбачено заборони укладення договору довічного утримання опікуном в інтересах недієздатного. Таким чином, рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 15.04.2014 № 160 прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому є законним і скасуванню не підлягає. Представник Орган опіки та піклування Сумської міської ради та [PERSON] позовні вимоги не визнали, просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Допиті в судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] підтвердили про належний догляд відповідачкою чоловіка, не вбачали в її діях порушення інтересів [PERSON] Стверджували, що [PERSON] дійсно було важко доглядати за чоловіком у зв'язку зі своїм похилим станом та знали про укладення відповідачкою договору довічного утримання. Суд вислухавши думки сторін, пояснення свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що підлягають відмові. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.08.1963 р., батьками позивача записані: батько - [PERSON], мати - [PERSON] /а.с.11/. На підставі подання Виконавчого комітету Сумської міської ради № 2665/02.02.02-17 від 16.12.2013 р., рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми визнано недієздатним [PERSON] та встановлено опіку над ним з призначенням опікуна [PERSON] Оскільки згідно ч. 2 ст. 40 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину, та правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун, 02 квітня 2014 р. на засіданні опікунської ради при органі опіки та піклування Сумської міської ради було розглянуто заяву [PERSON] разом із доданими документами щодо надання дозволу на вчинення правочинів від імені та на ім'я недієздатної особи, що підтверджується витягом із протоколу засідання № 4 від 02.04.2014 р. /а.с.99/. Рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради № 160 від 15.04.2014 р. про вирішення питань опіки над повнолітніми особами, надано дозвіл опікуну [PERSON] на укладення договору довічного утримання від імені недієздатного [PERSON], який є власником квартири [ADDRESS], на передачу у власність [PERSON] даної квартири за умови забезпечення набувачем майна довічного утримання та догляду відчужувача з метою повного захисту особистих, житлових та майнових прав [PERSON] /а.с.62/. 22 квітня 2014 р. між [PERSON], діюча від імені та в інтересах недієздатного громадянина України [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 386 /а.с.60-61/. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За цим договором відчужувач передає, а набувач отримує у власність майно, що є особистою приватною власністю відчужувача, а саме квартиру [ADDRESS]. Даний договір містить перелік виді утримання відчужувача, [PERSON] з боку набувача, а саме в п. 15. Оскільки згідно ч. 1 ст. 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину, приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі майна - квартири [ADDRESS], до виконання цього договору. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.05.2014 р. /а.с.10/. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.15,30 ЦПК України обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає, що позивач з представником, в судовому засіданні не довили будь-якими належними та допустимими доказами, що під час укладення договору довічного утримання від 22 квітня 2014 р. відповідачка керувалася наміром приховати договір купівлі-продажу, з метою позбавлення позивача права на отримання ? частини квартири у випадку смерті [PERSON] Відповідно також не вбачається обґрунтованих підстав визнавати незаконним та скасовувати пункт 2 рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради № 160 від 15.04.2014 р. «Про вирішення питань опіки над повнолітніми особами».

Outcome: dismissed