Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Позивач, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем реєстрації. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є власником будинку з господарсько - побутовими будівлями, по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.1983 року. 07.06.1983 року в вищевказаному домоволодінні була прописана дружина позивача - [PERSON] , [INFO] . 28.09.1992 року Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишила домоволодіння та з того часу сторони не спілкуються, позивач не знає її місцезнаходження. Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої 22.02.2021 року управлінням соціального захисту та охорони здоров`я Новоукраїнської міської ради у даному домоволодінні зареєстровані 3 особи, а саме: [PERSON] , його син - [PERSON] та колишня дружина позивача - [PERSON] . [PERSON] на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, однак з 28.09.1992 року і по теперішній час, в зазначеному домоволодінні не проживає та не з`являється, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, її особистих речей в будинку немає, тому позивач вважає, що остання втратила право користування спірним житлом. Ухвалою від 24.03.2021 року відкрито провадження в справі в порядку загального позовного проваження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 26.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засіданні позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом публікації оголошення на веб-сайті «Судова влада України» від 01.06.2021 року в судове засідання призначене на 17.08.2021 року. Ухвалою суду, яка була направлена відповідачу в установленому порядку, був наданий строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов не подала. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] , придбав на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.1983 року житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.9-11). Також судом встановлено, що у вказаному будинку зареєстровані: позивач [PERSON] , його син - [PERSON] та колишня дружина позивача - [PERSON] , що стверджується копією з будинкової книги для прописки громадян, що поживають по [ADDRESS] (а.с.12-16). Згідно довідки виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області від 25.02.2021 року за №15, у зв`язку з перенумерацією будинку по [ADDRESS] , була змінена на [ADDRESS] (а.с.21). Відмовляючи позивачу у задоволенні його позовних вимог суд виходить із того, що згідно рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 17.09.1992 року, шлюб який було зареєстровано 13.03.1982 року між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано (а.с.17). Таким чином судом встановлено, що на час придбання спірного будинку (24.05.1983р.) позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР). За змістом ст. 22 КпШС УРСР (в редакції, яка діяла на час придбання будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. З аналізу наведеної норми вбачається, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Так, матеріалами справи встановлено, що сторони з 13.03.1982 року по 17.09.1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, а саме, 24.05.1983 року, [PERSON] був придбаний житловий будинок по [ADDRESS] (нинішня [ADDRESS] , який зареєстрований на праві власності за позивачем. У спірному приміщенні на даний час зареєстровані у тому числі позивач, їхній син та колишня дружина - відповідачка по справі. На переконання суду, предметом доказування у даній справі є не лише відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації протягом тривалого часу, а й обставини, які мають значення для встановлення правового статусу спірного житлового приміщення. На підтвердження того, що будинок є його особистою приватною власністю, позивач надав суду копію договору купівлі-продажу від 24.05.1983 року. Проте, належних доказів того, що спірний будинок був придбаний на особисті гроші позивача позивачем суду надано не було, що не узгоджується з приписами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, за якими особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Саме на позивача у даному випадку процесуальний закон покладає обов`язок довести факт придбання житлового будинку за його особисті кошти. Застосовуючи ст. 57 СК України та визнаючи право особистої приватної власності дружини, чоловіка майно, суд повинен установити факт набуття майна під час шлюбу за кошти, які були особистою власністю одного з подружжя або кошти третьої особи. У той же час, позовних вимог щодо визнання будинку по [ADDRESS] особистою приватною власністю позивачем не заявлялися, віднесення майна до особистої власності одного з подружжя не є предметом даного спору, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Є хибними твердження позивача про те, що він є власником спірного будинку, оскільки саме на нього зареєстроване право власності, оскільки факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18). Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад,стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п.19 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, оскільки майно було придбане в період шлюбу та за загальною презумпцією режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними, є спільним сумісним майном, відповідачка, як співвласниця, не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності. Позивачем доказів придбання вказаного житлового будинку за свої особисті кошти, а тому і належності тільки йому цього майна, як того вимагають норми чинного законодавства, суду не надано, із позовом до суду про визнання права власності на вказане майно не звертався. Позовні вимоги про зняття з реєстрації за місцем реєстраціївідповідача є похідними вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, тому задоволенню також не підлягають. Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволення не підлягають. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України залишити за позивачем.

Outcome: dismissed