Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом в якому просив суд визнати незаконними дії відповідача про відмову в його звільненні за ст.38 ч.3 КЗпП України у зв»язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, з 25.06.2014 року, зобов»язати відповідача видати наказ про його звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України в наслідок порушення ПАТ «Володарський молочний завод законодавства про працю, зобов»язати внести відповідний запис в його трудову книжку про звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України, стягнути з відповідача середню заробітну плату за березень, квітень,травень, червень 2014 року, вихідну допомогу в розмірі 3-х середніх заробітних плат та моральну шкоду в розмірі 20000 грн., т.щ. діями відповідача йому завдана моральна шкода яка полягала в тому що із-за порушень відповідачем законодавства про працю було порушено його звичайний життєвий уклад, він вимушений був звертатись за матеріальною допомогою до родичів, тому що не отримував належну заробітну плату своєчасно, не мав можливості працевлаштуватись на іншу роботу, тому що відповідач його не звільняв, це відображалось на сімейному бюджеті що викликало у нього моральні страждання. Також просить покласти на відповідача понесені судові витрати. Позивач в судовому засіданні підтримав свої вимоги та пояснив, що в грудні 2013 року всім працівникам було доведено наказ №110 про те що з березня 2014 року у зв'язку з виробничими проблемами на підприємстві буде встановлений скорочений робочий день. В лютому 2014 року він, як і інші працівники, був ознайомлений з розпорядженням про встановлення з 01.03.2014 року на підприємстві скороченого робочого дня в одну годину . Порядок оплати праці в таких умовах та її розмір працівникам роботодавцем не доводився. Починаючи з 01.03.2014 року він став працювати щодня з 8-00 до 9-00 год. Зарплата йому була виплачена відповідно за фактично відпрацьований час і становила в березні 2014 року -104.12 грн., таким же чином зарплата нараховувалась в подальших місяцях. Він разом з іншими працівниками 07.03.2014 року звернувся до роботодавця про звільнення їх за ст.40 КЗпП, але ж їм було відмовлено і було запропоновано звільнитись за іншими підставами за власним бажанням. 11.04.2014 року, 29.04.2014 року, 18.06.2014 року, вона, разом з іншими працівниками, звернулась з заявою про звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України т.щ. роботодавець суттєво порушив законодавство про працю та умови укладеного трудового договору, не встановивши простій з вини підприємства і не проводячи оплату згідно вимог КЗпП України не нижче 2/3 тарифної ставки, також із заборгованістю з заробітної плати. Роботодавцем, в особі в.о. голови правління Перепелиці В.Г. було відмовлено в задоволенні їх заяв, т.щ. відповідач не визнав порушення з його боку законодавства про працю. Але ж на колективну вимогу працівників підприємства на заводі було проведено перевірку додержання трудового законодавства Територіальною інспекцією з питань охорони праці в Донецькій області, яка за результатами перевірки встановила порушення роботодавцем трудового законодавства і прав працівників. В останній раз він звернувся до роботодавця з заявою про звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП 23.06.2014 року, зазначивши причини про звільнення порушення істотне умов праці і заборгованість по заробітній платі з березня 2014 року. В заяві просив звільнити з 25.06.2014 року. Коли 25.06.2014 року прийшов за трудовою книжкою і отримати розрахункові кошти, мені в.о. запропонував ще раз написати заяву про звільнення за ст. 38 КЗпП України 25.06.2014 року , для отримання документів про звільнення в той же день. Не будучи юридично обізнаним, він написав заяву про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, маючи на увазі звільнення за власним бажанням у зв»язку із порушенням відповідачем законодавства про працю. В той же день він був звільнений та отримав трудову книжку , в якій було зазначено, що він звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Але ж він не згоден з формулюванням звільнення в наказі і в його трудовій книжці, тому що він звільнився не просто за власним бажанням, а у зв»язку з порушенням роботодавцем його трудових прав. Він вважає, що його заява від 24.06.2014 року та від 25.06.2014 року не суперечать одна одній, тому що і там і там зазначена підстава для звільнення - ст..38КЗпП, але ж він бажає, щоб в його трудовій книжці і в наказі про звільнення було добавлено частину 3 зазначеної ст. 38 КЗпП, яка не була зазначена відповідачем в наказі про звільнення і в трудовій книжці. Відповідач фактично визнав порушення з його боку законодавства про працю, тому що наказом №18 від 14.07.2014 року ним скасовані попередні накази та розпорядження про встановлення скороченого робочого дня на підприємстві в 1 годину, та з 01.03.2014 року введено режим простою і зроблено перерахунок заробітної плати за цей час на 2/3 тарифної ставки, але ж виникла заборгованість по заробітній платі не виплачена по день розгляду справи в суді. На підставі викладеного просить зобов'язати відповідача внести зміни до відповідного наказу , змінивши формулювання звільнення добавивши ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також внести відповідні зміни до трудової книжки про звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України у зв»язку з порушенням відповідачем законодавство про працю, та стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільненні згідно ст. 44 КЗпП України, середню заробітну плату за час простою з березня по червень 2014 року, яка не виплачена по день розгляду справи в суді. Вважає що йому завдана моральна шкода яка полягає в тому що з вини відповідача був порушений його звичайний життєвий уклад, отримувана ним заробітна плата в розмірі фактично відпрацьованих годин не з його вини принижувала його честь і гідність, ставила його в скрутне матеріальне становище, він вимушений був просити гроші в борг на свої звичайні матеріальні потреби. Оцінює завдану моральну шкоду в 20000 гривень. Відповідач в судове засідання не з»явився, але ж залишив суду заперечення на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що всі заяви позивача про звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України не задоволені тому що є безпідставними. Окрім того, подаючи заяви про звільнення, позивач весь час виходив на роботу, що не давало можливості відповідно до ст. 38 КЗпП України звільнити його з займаної посади. 25.06.2014 року він був звільнений за його заявою за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Наявність завданої моральної шкоди не доведена в розумінні положень Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Не зазначено в позові які трудові права позивача були порушені 14.07.2014 року роботодавцем приведена діяльність у відповідність з вимогами Територіальної державної інспекції по охороні праці в Донецькій області, яким скасовано накази про скорочений робочий день та введений з 1.03.2014 року режим простою, зроблений перерахунок заробітної плати. А тому немає підстав для задоволення вимог позивача. Вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши наявні в справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено,згідно запису в трудовій книжці № 24 що з 25.06.2014 року [PERSON] звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України на підставі наказу № 18 від 25.06.2014 року. Наказом в.о. голови правління ПАТ «Володарського молочного заводу» № 110 від 30.12.2013 року та розпорядженням № 20 від 28.02.2014 року на підприємстві було встановлено скорочений робочий день з 01.03.2014 року з графіком роботи з 8-00 до 9-00 години. Згідно відповідей Володарської райдержадміністрації на колективну заяву працівників підприємства, письмового звернення працівників, в тому числі і позивача, до прокурора Володарського району про порушення трудових прав працівників роботодавцем, до відповіді Територіальної державної інспекції з питань праці в Донецькій області вбачається, що позивач і інші працівники неодноразово звертались до контролюючих організацій про порушення їх трудових прав відповідачем. Згідно листа - відповіді Територіальної інспекції з питань праці в Донецькій області працівникам підприємства вбачається що за колективною заявою працівників до Міністерства соціальної політики України за дорученням Держпраці України 09.04.2014 року проводилась перевірка ПАТ «Володарський молочний завод «щодо додержання трудових прав працівників і було установлено низку порушень трудового законодавства , в тому числі було встановлено, що наказ №110 від 30.12.13 року та розпорядження №20 від 28.02.2014 року про встановлення на підприємстві неповного робочого дня в 1 годину не відповідають ст. 247 КЗпП України, порушують п.3.2.Регіональної угоди між Донецької обладміністрацією, профспілковими об»єднаннями Донецької області та Донецької обласною організацією роботодавців на 2.11.2012 роки , дію якої подовжено на 2013 рік яким передбачено недопущення зниження тривалості робочого тижня, окрім виняткових випадків , з дотриманням вимог ст. 32 КЗпП України, з встановленням тривалості робочого тижня не менше 32 годин і на термін не більше 3 місяців протягом року з оплатою за невідпрацьований час відповідно до законодавства та колективного договору. При перевірці табелів обліку робочого часу за березень квітень 2014 року встановлено, що у березні 20 працівників працювали по 1 годині на день, що свідчить про фактичний простій. Але в порушення ст. 34, 113 КЗпП України роботодавцем не встановлено простій і не проведено оплату праці працівників не менше 2/3 тарифної ставки, було встановлено що оплата праці проведена лише за фактично відпрацьований час. Виходячи із розрахункових відомостей ПАТ «Володарський молочний завод» [PERSON] за березень 2014 року нараховано заробітну плату 104.12 грн, за квітень 2014 року - 75.46грн. Згідно копій заяв 11.04.14р., 29.04.14р., 18.06.14 р. 23.06.2014 року позивач неодноразово звертався до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю на підставі ст. 38 ч.3 КЗпП України. На заяви від 11.04.14 та 29.04.14 є відповідь роботодавця про відмову в звільненні за ст. 38 ч.3 КЗпП України, тому що роботодавець не вбачає з свого боку порушення трудового законодавства. В останній заяві про звільнення, яка подана в канцелярію відповідача за вхідним №45 від 24.06. 2014 року позивач просить звільнити його за власним бажанням на підставі ст.. 38 ч.3 КЗпП з 25.06.14 року у зв»язку з тим, що роботодавцем неодноразово порушувались його трудові права, а саме було незаконно скорочений робочий день до однієї години, оплата праці проводиться за фактично відпрацьований час, при тому що фактично мав місце простій з вини роботодавця,який не визнавався підприємством, а також мала місце заборгованість по заробітній платі з березня 2014 року , яка не виплачувалась. Згідно наказу №18 ПАТ Володарський молочний завод» від 14.07.2014 року роботодавцем скасовано накази №110 від 30.12.2013 року, розпорядження №20 від 28.02.2014 року, введено на підприємстві режим простою, прийнято рішення про перерахунок заробітної плати відповідно до ст.113 КЗпП України і проведення її виплати. Згідно копії заяви позивач 25.06.2014 року просив звільнити його з 25.06.2014 року за ст.38 КЗпП України На вимогу суду про витребування доказів- відомостей про середній заробіток позивача та наявність і розмір нарахованої та невиплаченої заборгованості по заробітній платі, відповідач відмовився надати зазначену інформацію посилаючись на те що документація знаходиться в м. Донецьку , де проводяться бойові дії. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Відповідно до ст.38 ч. 3 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України На підставі досліджених в судовому засіданні доказів, суд вбачає, що волевиявлення позивача було направлено на звільнення за власним бажанням у зв»язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, про що свідчать неодноразові заяви позивача від 11.04.14р.,від 29.04.14р.,.від 17.06.14 р. та від 24.06.2014 року про звільнення на підставі ст. 38 ч.3 КЗпП України. Суд вважає, що заява позивача від 25.06.2014 року про звільнення з 25.06.2014 року за власним бажанням за ст.38 КЗпП України не суперечить раніше поданим заявам про звільнення за власним бажанням у зв»язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, вона лише не конкретизована щодо підстав звільнення, визначених в ст. 38 КЗпП України, при тому що він не подавав заяви про звільнення за ст.38 ч.1 КЗпП України, яка передбачає просто право працівника звільнитися за власним бажанням. Порушення трудових прав позивача, на які він посилається в своїй заяві про звільнення від 24.06.2014 року, на думку суду, встановлено перевіркою Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області . Так, згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. На думку суду ,в порушення цих норм Конституції, ст.113 КЗпП відповідач, незаконно, при наявності фактичного простою на підприємстві не з вини позивача, не прийняв своєчасно рішення про початок простою з 01.03.2014 року, не встановив порядок оплати часу простою, який передбачає оплату праці працівника з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу), незаконно встановив неповний робочий день в 1 годину і виплачував заробітну плату із фактично відпрацьованих годин, розмір якої, наприклад, за березень 2014року становив 104.12 грн. в місяць при прожитковому мінімумі і мінімальній заробітній платі , встановленій в 2014 році Державним бюджетом України в розмірі 1280 грн., що дійсно ставило позивача в скрутне матеріальне становище, та порушувало його гарантоване право на заробітну плату, яка б забезпечила його достатній життєвий рівень, що спонукало позивача до звільнення за власним бажанням на підставах, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, на що і будо у всіх випадках подачі заяви про звільнення направлене волевиявлення позивача. В наказі та трудовій книжці не конкретизовано за якою частиною ст.38 КЗпП звільнений [PERSON], що суперечить п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58 за умовами якої записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону, а при розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Виходячи із тексту заяв про звільнення, вимог позивача, з якими він звернувся до суду, суд вбачає, що подаючи заяву про звільнення з 25.06.2014 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивач розраховував на настання низки бажаних для нього наслідків. Отже, звільнення без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України не тягне виникнення у позивача права на вихідну допомогу та відшкодування моральної шкоди, не відповідає його бажанню і не є звільненням за власним бажанням у розумінні ст. 38 КЗпП України. За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формування його причин з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Позивач не виявив бажання поновлюватись на роботі, а просить фактично про зобов»язання відповідача змінити формулювання причин звільнення з ст. 38 КЗпП України на ст. 38 ч. 3 КЗпП України (за власним бажанням у зв»язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю), а тому, суд вважає, що необхідно визнати наказ відповідача про звільнення, а тому вимоги позивача про зміну формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці підлягають задоволенню у зв»язку з чим необхідно зобов»язати відповідача внести зміни в наказ та запис про звільнення в трудовій книжці , вказавши причину звільнення «за власним бажанням згідно ч. 3 ст.38 КЗпП України внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю». Також підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги згідно вимог ст.44 КЗпП України у розмірі передбаченому колективним договором але не менш тримісячного середнього заробітку. Враховуючи, що відповідач на ухвалу суду про витребування в якості доказів відомостей про середню та середньоденну заробітну плату надав довідку про неможливість надати таку інформацію внаслідок того, що відомості знаходяться в м. Донецьк, де проводяться бойові дії, то суд позбавлений можливості визначити самостійно розмір цієї допомоги в гривнях, а тому вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні в розмірі тримісячого середнього заробітку. Суд вважає, що підлягають частковому задоволенню вимоги позивачки про стягнення з відповідача на його користь не виплаченої заробітної плати за час фактичного простою не з вини працівника в розмірі 2/3 тарифної ставки, встановленого йому окладу за період з 01.03.2014 року по 25.06.2014 року , з відрахуванням фактично сплачених сум, тому що з 1.03.2014 року на підприємстві фактично був режим простою не з вини працівника, який повинен бути оплачений відповідно до вимог ст.113 КЗпП України. Окрім того, судом встановлено, що відповідач фактично визнав це порушення 14.07.2014 року , скасувавши своїм наказом №18 свій наказ №110 та розпорядження № 20 про встановлення неповного робочого дня в 1 годину та встановив режим простою з 01.03.2014 року. Суд вважає, що не має підстав для стягнення з відповідача на користь позивача за час простою середнього заробітку ,про що він вимагає в своїй заяві, тому що відповідно до ст. 113 ч. 2 КЗпП збереження за працівником середнього заробітку під час простою можливо лише при виникненні виробничої ситуації небезпечної для життя та здоров»я працівника, що не було доведено в судовому зсіданні, а тому в цій частині позову слід відмовити. Окрім того, на думку суду підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, тому що внаслідок порушень з боку відповідача норм трудового законодавства щодо встановлення умов та оплати праці позивача, він тривалий час , отримуючи заробітну плату в розмірах, яка значно нижча від встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати - 1218 грн., був поставлений в скрутне матеріальне становище, що викликало у нього моральні страждання і переживання з приводу того, що він, маючи постійне місце роботи, не мав можливості забезпечити собі і своїй родині належні умови проживання, і вимушений був прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України є підставою для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає, що 5000 гривень буде достатньою сумою для компенсації понесених позивачем моральних страждань. Решта позовних вимог є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Судові витрати по справі складають 243.60 грн. судового збору , який відповідно до ст. 88 ЦПК України необхідно покласти на відповідача. Позивач, відповідно до Закону України « Про судовий збір» звільнений від сплати удового збору.

Outcome: partial