Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 28.03.2008 року між 3AT «ОТП Банк» (правонаступником якого за всіма правами та обовязками є ПАТ «ОТП Банк», наступним правонаступником якого є TOB «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] укладено Кредитний договір № CM-SME105/132/2008, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 250 000,00 грн. 25 травня 2009 року, 25 січня 2010 року між Банком та Позичальником підписано Додаткові договори до Кредитного договору, відповідно до умов яких змінено процентну ставку та збільшено строк користування кредитом до 26 березня 2018 року. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 02 квітня 2008 року між Банком та Позичальником укладено Договір іпотеки № PML-SME105/132/2008, предметом якого є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: м. Маріуполь, проспект Миру (проспект Леніна)[ADDRESS] та належить Іпотекодавцю на праві власності. Вартість предмета іпотеки складає 269 423.00 грн. Банк виконав свої зобовязання за Кредитним договором, проте, всупереч умов кредитного договору Відповідач не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам, у звязку з чим відповідача існує заборгованість у розмірі 279 090,51 грн., яка складається з: загальна сума боргу за кредитним договором - 223 001,51 грн.; загальна сума процентів, нарахованих на суму боргу - 33 025,53 грн.; три проценти річних від простроченої суми - 23 063,48 грн. На підставі викладеного позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м. Маріуполь, проспект Миру (проспект Леніна)[ADDRESS], шляхом надання позивачу право продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною реалізації в розмірі 269 423,00 гривень, але не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача не був присутнім, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, не сповістив суд про причини неявки. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутність сторін, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.03.2008 року між 3AT «ОТП Банк» (правонаступником якого за всіма правами та обовязками є ПАТ «ОТП Банк», наступним правонаступником якого є TOB «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] укладено Кредитний договір № CM-SME105/132/2008, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 250 000,00 грн. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 02 квітня 2008 року між банком та позичальником укладено договір іпотеки № PML-SME105/132/2008, предметом якого є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: м. Маріуполь, проспект Миру (проспект Леніна)[ADDRESS] та належить Іпотекодавцю на праві власності. Вартість предмета іпотеки складає 269 423.00 грн. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна Іпотекодержателем є ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». 25 травня 2009 року, 25 січня 2010 року між банком та позичальником підписано додаткові договори до кредитного договору, відповідно до умов яких змінено процентну ставку та збільшено строк користування кредитом до 26 березня 2018 року. 08\~вересня 2017\~року між\~ТОВ «ОТП\~Факторинг Україна»\~та Товариством\~з обмеженою\~відповідальністю «ФІНАНСОВА\~КОМПАНІЯ «ДОВІРА\~ТА ГАРАНТІЯ»\~(надалі ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ») укладене Договір факторингу б/н, відповідно до якого право вимоги за Кредитним договором № CM-SME105/132/2008 від 26 березня 2008 року перейшло до ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». 26 грудня 2017 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» укладено Договір відступлення прав за договорами іпотеки, відповідно до якого право вимоги за Договором іпотеки № PML-SME105/132/2008 від 02 квітня 2008 року перейшло до ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». Відповідно до ч.1 ст.1077\~ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати\~\~грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Згідно ч.1 ст.1078\~ЦК України предметом договору факторингу може бути право\~\~грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). На підставі ст.1080\~ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. У відповідності з ч.1 ст.1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Статтями 55 та 124 Конституції України передбачено захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлено юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими, не забороненими законом, засобами. Таким чином позивач, набувши право вимоги по кредитному договору № CM-SME105/132/2008 від 28.03.2008 року та договором іпотеки № PML-SME105/132/2008 від 02.04.2008 року, обґрунтовано скористався вказаним правом, звернувшись до суду з даним позовом. Згідно Реєстру боржників, що є Додатком № 1 до договору факторингу, у звязку з невиконання зобовязань за Кредитним договором у Відповідача існує заборгованість у розмірі 256 027,04 грн., що складається: загальна сума боргу за кредитним договором - 223 001,51 грн.; загальна сума процентів, нарахованих на суму боргу - 33 025,53 грн. ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» налічується заборгованість у розмірі279 090,51 грн., яка складається з: загальна сума боргу за кредитним договором - 223 001,51 грн.; загальна сума процентів, нарахованих на суму боргу - 33 025,53 грн.; три проценти річних від простроченої суми - 23 063,48 грн. Вирішуючи питання про правильне застосування положень Закону України «Про іпотеку» суд виходить з такого. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Указаний правовий висновком викладений у постановах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, який за змістом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, у справі, судом встановлено, що умови кредитного договору відповідач не виконував, кредит не погасив, у звязку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову у судовому порядку у спосіб, який обраний позивачем для захисту порушених прав, відсутні. Згідно зі ст. 141 ЦПК сплачений позивачем судовий збір, у звязку з відмовою у задоволенні позову, поверненню не підлягає . \~

Outcome: dismissed