Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з наведеним позовом, відповідно до останньої редакції якого, вказуючи на вимушений прогул у період з 04.06.2015 року по 10.11.2015 року, та на затримку відповідача щодо виконання Постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2015 року про поновлення позивача на роботі з часу постановлення судом такого рішення, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 23691,98 грн. та компенсацію спричиненої позивачу моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача викладені у позові вимоги та їх підстави підтримав, вказував, що відповідач умисно ухиляється від виконання покладеного на нього за рішенням суду обовязку з поновлення позивача на роботі, у звязку з чим трудові права та майнові інтереси позивача порушені. Так, згідно пояснень представника позивача, його довіритель, будучи з вини відповідача позбавленим можливості працювати та заробляти кошти на життя був вимушений взяти позику в розмірі 15500,00 грн. Наведені обставини, та упереджене негативне ставлення відповідача до позивача спричинили йому моральної шкоди, що виявилась у душевних стражданнях, поганому самопочутті погіршенні стосунків з родиною та друзями та несенні додаткових витрат, повязаних з отриманням та необхідністю повернення зазначеної позики. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти можливості задоволення позову з тих підстав, що питання про виплату позивачу середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період, до розгляду апеляційним судом питання про поновлення позивача на роботі вже розглядалось судом та було вирішено, натомість після вирішення судом питання про поновлення позивача на посаді, останній жодного разу не звернувся до Державної екологічної інспекції Північно-західного регіону [PERSON] моря з вимогами про виконання зазначеного рішення, не звернувся до державної виконавчої служби за примусовим виконанням відповідного рішення, а з такого представник відповідача вказувала на те, що вини відповідача у затримці виконання вказаного рішення суду немає, а тому просила суд відмовити у задоволенні вимог [PERSON] Вислухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши наявні серед матеріалів справи докази суд вказує на наступне. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Так з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державною екологічною інспекцією Північно-західного регіону [PERSON] моря з 23.12.2014 року, та 08.05.2016 року позивача було звільнено з посади головного спеціаліста посту екологічного контролю «Іллічівський морський торгівельний порт» Іллічівського сектору екологічного та радіологічного контролю відділу екологічного та радіологічного контролю в пунктах пропуску через державний кордон за прогул. 10 листопада 2015 року Одеським апеляційним адміністративним судом було розглянуто адміністративний позов [PERSON] до Державної екологічної інспекції Північно-західного регіону [PERSON] моря, третя особа [PERSON], про визнання неправомірними бездіяльності та дій відповідача, скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що постановлено Постанову №815/3170/15. Згідно такої постанови, що має законну силу, вказаний позов [PERSON] було задоволено Визнано неправомірною бездіяльність Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону [PERSON], яка виразилася в ігноруванні рапортів [PERSON] від 30.03.2015 року, 29.04.2015 року та 13.05.2015 року та неоформлені позивачу перепусток до Одеського морського торгівельного порту; визнано неправомірною діяльність Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону [PERSON] моря, яка виразилася у виданні листа від 13 лютого 2015 року №331/08 адресованого начальнику Іллічівської філії ДП «Адміністрація морських портів України» [PERSON] щодо анулювання [PERSON] перепусток до Іллічівського морського торгівельного порту; визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону [PERSON] моря №117-0 від 08 травня 2015 року про звільнення [PERSON] зобов'язано Державну екологічну інспекцію Північно-Західного регіону [PERSON] моря поновити [PERSON] на посаді головного спеціаліста посту екологічного контролю «Іллічівський морський торговельний порт» Іллічівського сектору екологічного та радіологічного контролю відділу екологічного та радіологічного контролю у пунктах пропуску через державний кордон, та розподілено судові витрати. Так, відповідно до статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Статтею 236 КЗпП встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Відповідно до частини першої статті 255 КАС постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Частиною другою статті 257 КАС встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 КАС передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Частиною четвертою статті 257 КАС законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України від 21 квітня 1999 року N 606-ХІУ «Про виконавче провадження» (Закон N 606-ХІV). Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду. Відповідно до статті 2 Закону N 606-ХІV примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Наведена правова позиція кореспондує позиції, що була оголошена Верховним Судом України у Постанові від 23.06.2015 року №2а-3138/10/0370. Враховуючи те, що Постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2015 року в частині поновлення [PERSON], на державній службі відповідачем на час розгляду питання про виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення не виконана, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення на його користь відповідної виплати за період, починаючи з ухвалення судом рішення про поновлення позивача на посаді і по день ухвалення судом рішення, 02.08.2016 року. Так, відповідно до вказаної постанови Одеського апеляційного адміністративного суду, середньоденна заробітна плата позивача складає 80,86 грн. Таким чином сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, за період з 11.11.2015 року по 02.08.2016 року, має бути визначена шляхом добутку середньоденної заробітної плати позивача на кількість робочих днів затримки виконання рішення, тобто 80,86х180= 14554,80 грн. При цьому суд вказує на те, що відповідно до положень ст. 235 КЗпП України орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки спір про поновлення позивача на вказаній посаді розглядався Одеським апеляційним адміністративним судом, вбачається, що вирішуючи питання про поновлення позивача на роботі суд вже вирішив питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що мав місце на час вирішення спору, тобто до 10 листопада 2015 року, а тому суд вважає неможливим повторне вирішення такого питання, та з такого вимоги позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2015 року по 10.11.2015 року задоволенню не підлягають, оскільки таке питання вже було вирішено судом в ході розгляду справи №815/3170/15. Разом з тим суд погоджується із посиланнями позивача на те, що внаслідок незаконного звільнення з роботи позивач зазнав душевних та психічних страждань, а тому у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду. З такого суд вказує на те, що на критичну оцінку заслуговують посилання позивача на факт отримання ним позики у розмірі 15500,00 грн., як такі що обґрунтовують заявлений позивачем розмір спричиненої йому шкоди. Моральна шкода є немайновою, тобто такою, що хоча і може бути повязана із матеріальними благами, чи матеріальними збитками, та не є за своєю правовою природою засобом компенсацій матеріальних збитків, понесених позивачем у звязку з обставинами, з якими повязана завдана позивачу моральна шкода. При цьому суд щодо вимог в частині компенсації моральної шкоди та шкоди, завданої діловій репутації позивача вказує на розяснення, надані судам у п. 9 Постанови ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди»: розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, та при цьому такі обставини підлягають окремому доказуванню. З наведеного, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, які зазнав позивач, а також виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і вважає можливим визначити суму такого відшкодування у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, - 1450,00 грн. Таким чином позовна заява підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн. З викладеного та

Outcome: partial