Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики на загальну суму 27120,00 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 10000,00грн., посилаючись на те, що 27 жовтня 2010 року відповідач позичив у позивача 25000,00 грн. та зобов'язався повернути до 30.12.2010р. про що відповідач написав власноруч позивачу розписку. Після сплину строку повернення боргу, відповідач вказану грошову суму не повернув та ухиляється від розмов про повернення позики. У зв'язку з неповернення позики відповідач має сплатити 3% річних від суми боргу, індекс інфляції. Крім того позивачу діями відповідача по неповерненню йому позики, йому завдано моральної шкоди, яка виразилася в його не можливостей реалізації своїх звичок і бажань та яку він оцінює в 10000,00 грн. Таким чином, позивач просив суд стягнути з відповідача 25000,00 грн. основного боргу, 2120,00 грн. - 3 % річних та 10000,00 грн. - відшкодування моральної шкоди. Також позивач просив суд стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином. Так, судом, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, відповідно до повернутих поштових повідомлень відповідач за адресою не проживає, що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та відповідно до ч. 5 с. 74 ЦПК України в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, що викладена у його письмовій заяві, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, судом, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов'язального права, пов'язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов'язків по поверненню суми позики позикодавцю, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом в судовому засіданні були встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до розписки від 27 жовтня 2010 року, [PERSON] (а.с. 4), що є відповідачем по справі, позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 25000,00 грн., які повинен був повернути позивачу до 30.12.2010р. (а.с. 5). Згідно розписки від 27.10.2010р., відповідач отримав обумовлену суму грошей та зобов'язався її повернути у відповідні строки, але в порушення зазначених умов, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. Таким чином суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, пов'язані з борговими зобов'язаннями і це підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положеннями ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, [PERSON] свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів не виконав та будь-які грошові суми у рахунок повернення боргу [PERSON] не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Положеннями ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов'язань, загальна грошова сума яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] складає 25000,00 грн. в рахунок відшкодування боргу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно отримав у позивача [PERSON] в борг відповідну суму грошей, яку зобов'язався повернути в зазначений ним в розписці строки. В порушення норм закону та даних зобов'язань, борг позивачу не повернув, тобто відповідач зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, а тому, сума боргу підлягає стягненню в судовому порядку з відповідача на користь позивача з нарахуванням 3% річних від суми позики, які згідно розрахунку, наданого позивачем, склали загальну суму 2120,00 грн. (а.с. 15). Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у зв'язку з несвоєчасним поверненням позики суд зазначає. Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Положеннями п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідальність позичальника за договором позики встановлена ст. 1050 ЦК України, яка не передбачає відшкодування моральної шкоди. Таким чином, діючим законодавством не передбачено стягнення моральної шкоди з правовідносин, що виникають з договорів позики, якщо в самому договорі позики не передбачені підстави стягнення моральної шкоди в разі порушення зобов'язання. В розписці про отримання відповідачем від позивача грошових коштів не передбачено умов стягнення моральної шкоди в разі порушення зобов'язання в зв'язку з чим у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, суд вважає, що викладені позивачем в позові обставини знайшли своє підтвердження та приходить до однозначного висновку про необхідність часткового задоволення заявлених позивачем позовних вимог. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат, сплачених ним при зверненні до суду, в розмірі 250,00 грн. так як саме з вини відповідача позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушений прав.

Outcome: partial