Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26 грудня 2002 року є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку крім нього зареєстровані ще п`ятеро осіб, а саме син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , внуки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також колишня невістка [PERSON] , [INFO] . Однак вже фактично з початку 2009 року [PERSON] та її син [PERSON] у його будинку не проживають, як йому відомо вони з 2009 року і по сьогоднішній день виїхали та проживають і працюють у Чеській Республіці, точна їх адреса проживання йому невідома. Вони неодноразово спілкувалися по телефону, однак приїхати на Україну з метою самостійно знятися з реєстрації місця проживання у його будинку вони можливості не мають. Оскільки реєстрація відповідачів створює йому перешкоди у реалізації належних як власнику прав володіння, користування та розпорядження власним будинком, а також отримання державної соціальної допомоги, житлових субсидій тощо, тому просить позов задовольнити. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечив. У судове засідання відповідачі не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомили, відзив не подавали, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26 грудня 2002 року належить будинок [ADDRESS] , що стверджується копією вказаного Свідоцтва (а. с. 8, зворот). Також встановлено, що згідно довідки виконкому Порошківської сільської ради Перечинського району № 743 від 06 березня 2020 року, на підставі рішення № 17 проведено перенумерацію житлових будинків с. Мокра і домогосподарству № 55 було присвоєно поштову адресу [ADDRESS] (а. с. 9). У зазначеному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , що стверджується копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] , а також довідкою про склад сім`ї № 741 від 06 березня 2020 року, що перешкоджає позивачеві користуватися та розпоряджатися своїм майном (а. с. 10-17, 18). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Так, згідно довідок виконкому Порошківської сільської ради Перечинського району № 83 від 16 січня 2020 року та № 742 від 06 березня 2020 року відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] фактично не проживають більше восьми років (а. с. 19, 20). Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України «Про усунення перешкод у користуванні власністю» від 16 січня 2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частинами 1, 4 статті 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо під час їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] у зазначеному будинку не проживають більше восьми років, а позивач не може належним чином користуватися своєю власністю, суд вважає, що їх слід визнати такими, що втратили право користування будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , знявши відповідача з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved