Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 15 000 Євро, отримані відповідачем у борг; пеню за несвоєчасне повернення запозичених грошових коштів у розмірі 161 000 грн., інфляційні втрати у розмірі 93 261,50 грн., а також понесені судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 04.12.2017 між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у борг 15 000 Євро, а відповідач зобов`язався повернути вказану грошову суму у строк до 04.06.2018, про що надав відповідну розписку. Крім того, умовами розписки було передбачено, що відповідач, у разі прострочення повернення коштів, повинен сплатити позивачу пеню у розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день затримки повернення коштів. У порушення узятих на себе зобов`язань відповідач суму отриманих за договором позики коштів не повернув у визначений договором строк. У зв`язку з наведеним позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом порушених прав. Ухвалою судді від 31.05.2021 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.06.2021 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 17.06.2021 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення доказів. 24.06.2021 представником відповідача та третьої особи подано відзив на позов ну заяву, у якому остання зазначила про те, що відповідач позов не визнав повністю, у задоволенні позову просила відмовити з огляду на те, що обставини, викладені у позовній заяві, не відповідають дійсності, оскільки 04.12.2017 відповідач не звертався до позивача з проханням позичити грошові кошти у сумі 15 000 Євро. Вказані кошти були надані позивачем відповідачу раніше для ведення бізнесу, оскільки вони мали дружні стосунки та спільні ділові відносини. Проте гроші були викрадені з будинку відповідача, про даний факт [PERSON] повідомив позивача, після чого ними спільно було вирішено, що відповідач має відшкодувати позивачу частину втрачених грошових коштів на суму 15 000 Євро і позивачем було запропоновано, під загрозою припинення ділових відносин, написати відповідачу вказану розписку як доказ обіцянки повернення грошових коштів. Тобто, розписка від 04.12.2017 була написана відповідачем не за наслідками отримання грошей у позику, а під впливом інших обставин. У тексті розписки також було зазначено, що сума у 15 000 Євро - це частина викрадених у нього коштів і сам відповідач не вносив жодних виправлень (закреслень) у цій частині. Крім того, у розписці не зазначено факт передачу позивачем грошових коштів. Відповідач не відмовлявся і не відмовляється повернути вказані кошти позивачу, проте не як кошти, узяті у борг. Розписка не містить відомостей про те, що вказані у ній грошові кошти були передані позивачем відповідачу того ж дня - 04.12.2017, доказів на підтвердження цього факту також не надано. Крім того, у відзиві зазначено про те, що позивачем неправомірно нараховано суму інфляційних втрат на борг у валюті, оскільки інфляція поширюється лише на прострочення грошових зобов`язань, визначених у гривні, а щодо вимог в частині стягнення пені сплинув строк позовної давності. 30.06.2021 на адресу Оболонського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що відповідачем не доведені належними та допустимими доказами обставини, викладені у відзиві на позов, зокрема, щодо викрадення у відповідача грошових коштів та повідомлення про це позивача. Зазначено, що розписка є належним доказом укладення між сторонами договору позики, розписка як документ є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Більш того, у відзиві відповідачем не заперечується факт отримання ним грошових коштів у сумі 15 000 Євро від позивача. Нарахування неустойки здійснено на підставі умов укладеного сторонами договору. Ухвалою суду від 01.07.2021 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано з Оболонського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо реєстрації шлюбу та зміни прізвища, власного імені, по батькові осіб з метою встановлення факту зміни прізвища відповідачем та третьою особою. 09.07.2021 представником відповідача подано письмові заперечення, у яких адвокат наполягала на тому, що між позивачем та відповідачем відсутні боргові зобов`язання, договір позики між сторонами не укладався, у розписці від 04.12.2017 відповідачем зазначено про те, що останній зобов`язується повернути грошові кошти у сумі 15 000 Євро позивачу, які були в нього викрадені, тобто відшкодувати частину викрадених у нього коштів, що належали позивачу, з власних коштів. Крім того, вказала на те, що у розписці від 04.12.2017 спотворено текст шляхом закреслення частини тексту, а саме: слів «…викраденої у мене…», вказані виправлення не застережені [PERSON] . Надана позивачем розписка не підтверджує того, що її складанню передував факт передачі коштів, не засвідчує факт отримання коштів саме на підставі договору позики, а відтак і факт його укладення. Протокольною ухвалою суду від 27.08.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позові підстав, зазначив, що між ним та відповідачем існували приятельські відносини. Відповідач попросив у нього у борг на особисті потреби певну суму грошей, на що позивач погодився і дав гроші відповідачу 04.12.2017. Проте, того ж дня йому зателефонував відповідач і повідомив, що усі надані гроші в нього викрадено. Побоюючись того, що останній гроші не віддасть, він і попросив відповідача написати йому розписку на суму 15 000 Євро. Закреслення у розписці зроблені самим [PERSON] , переписувати яку останній не захотів. Розмір пені обумовили у розписці, щоб у нього не виникало сумнівів у тому, що відповідач поверне цю суму коштів. До теперішнього часу відповідач у добровільному порядку відмовляється повернути гроші, у зв`язку з чим він до закінчення строку позовної давності був змушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Зазначив, що між сторонами 04.12.2017 був укладений договір позики, про що свідчить відповідна розписка. Викрадення у відповідача коштів на впливає на суть договору та правовідносин, що склалися між сторонами, і не спростовує факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів. Крім того, факт викрадення грошових коштів відповідачем не доведений. Позивач увесь час сподівався на повернення коштів відповідачем у добровільному порядку, проте до спливу строку позовної давності був змушений звернутися до суду з позовом. Нарахована неустойка є відповідальністю відповідача за неповернення грошових коштів в обумовлені договором позики строки. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових запереченнях, наполягала на тому, що відповідачем не заперечується необхідність повернення грошових коштів позивачу у сумі 15 000 Євро і відповідач готовий їх повернути, проте між сторонами відсутні саме боргові правовідносини, грошові кошти отримані відповідачем від позивача за інших обставин. Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності всі наявні по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного. Судом установлено, що 04.12.2017 [PERSON] власноручно написав [PERSON] розписку та поставив свій підпис про те, що він зобов`язується повернути [PERSON] 15 000 Євро, половину викраденої у нього суми, протягом шести місяців. У разі неповернення зобов`язався виплатити пеню у розмірі 1 % від суми за кожний день затримки. У тексті вказаної розписки містяться виправлення - закреслено частину тексту, а саме: … викраденої в мене…». Оригінал розписки від 04.12.2017 досліджено у судовому засіданні, копії розписки, наявні у матеріалах справи, відповідають оригіналу. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц; від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц, а також у постанові Верховного Суду України 11.11.2015 у справі № 6-1967цс-15. Дослідивши надану позивачем розписку, суд приходить до висновку про те, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 15 000 Євро саме у борг. У тексті вказаної розписки відповідач зобов`язується повернути позивачу вказану грошову суму, яка є половиною суми, що була у нього викрадена, проте у тексті розписки не зазначено, що вказана сума отримана відповідачем у борг. Суд враховує, що відповідач не заперечує факту написання ним розписки, проте заперечує отримання у борг будь-яких коштів та зобов`язання повернути їх позивачу, оскільки розписка була написана ним з метою вирішення питання щодо повернення позивачу частини коштів, які були надані йому останнім, проте у подальшому викрадені, тобто на залагодження ситуації, що склалася, з урахуванням приятельських стосунків. У судовому засіданні позивачем на запитання суду було надано відповіді про те, що дійсно, спочатку ним були надані грошові кошти відповідачу на його особисті потреби, у зв`язку з певними фінансовим труднощами і ніякої розписки за це позивач з відповідача не брав. Проте, у подальшому, коли відповідач повідомив його про те, що отримані ним грошові кошти у нього викрадені, у позивача з`явилися певні сумніви щодо того, чи поверне відповідач йому гроші, після чого він ініціював написання вказаної розписки від 04.12.2017. Наявне у тексті розписки та закреслене словосполучення «викраденої у мене» підтверджує вказані обставини. Крім того, у тексті розписки не зазначено, коли саме відповідачем було отримано від позивача грошові кошти, а тому, на думку суду, не спростовує факту передачі грошових коштів позивачем відповідачу не у день її складання - 04.12.2017, а у будь-який інший день. З огляду на викладені обставини, установивши справжню правову природу розписки від 04.12.2017, суд приходить до висновку, що укладення між сторонами саме договору позики не відбулося, а підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, надана позивачем розписка від 04.12.2017 не підтверджує передачу позивачем коштів саме у борг і обов`язок відповідача їх повернути. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Ураховуючи встановлені фактичні обставини справи суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Позовні вимоги про стягнення неустойки та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу, є похідними від вимог про стягнення основної суми боргу, а тому також задоволенню не підлягають. Натомість, на переконання суду, з метою захисту свої прав позивач не позбавлений права звернутися до відповідача з вимогами про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, згідно зі ст. 1212 ЦК України. Понесені позивачем судові витрати, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed