Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що на балансі Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ перебуває гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS]. [PERSON], як студенту ДДУВС, було надано право на вселення до зазначеного гуртожитку. З 30 листопада 2006 року відповідач була зареєстрована у гуртожитку ДДУВС. 28 серпня 2008 року по закінченню навчання відповідач залишила кімнату гуртожитку, не передавши кімнату та майно керівництву житлово-побутового комплексу університету. На даний час місцезнаходження відповідача позивачу невідомо. Тому позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] Представник позивача в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача, позов підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як встановлено в судовому засіданні, згідно витягу зі статуту Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ є державним вищим навчальним закладом четвертого рівня акредитації, який підпорядкований Міністерству внутрішніх справ України. Університет є юридичною особою, має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і мати обов'язки, бути позивачем і відповідачем у суді /а.с.13/. На балансі Дніпропетровського держаного університету внутрішніх справ обліковується гуртожиток, що розташований за адресою: [ADDRESS] Згідно Правил внутрішнього розпорядку в студентських гуртожитках ДДУВС затверджених Наказом ректора ДДУВС № 391 від 14 грудня 2009 року /а.с.16-20/ [PERSON] було надано право на вселення до зазначеного гуртожитку до кімнати № [NUMBER]. Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області остання зареєстрована у гуртожитку по [ADDRESS] в м. Дніпропетровську з 30 листопада 2006 року /а.с.6/ З 28 серпня 2008 року [PERSON] вибула з місця проживання, не знявшись при цьому з реєстраційного обліку, що підтверджується актом від 01 серпня 2014 року складеним завідувачем житлово-побутового комплексу Кисельовою О.Г., адміністратором гуртожитку [PERSON] та заступником начальника відділу організації служби майором міліції Лучка О.М. /а.с.15/ На даний час місце перебування відповідача невідоме. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 72 Житлового Кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає в гуртожитку, який знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], не сплачує за користування житловим приміщенням та комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню кімнати, таким чином, відповідач порушує права позивача. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимога позивача щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved