Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 01.07.2019 року обґрунтовуючи тим, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.12.2017 року [PERSON] , звільнено від кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим. 25.08.2017 року [PERSON] близько 17 години 30 хвилин, керуючи технічно-справним автомобілем «Renault Logan», державний номерний знак [NUMBER] та рухаючись по прилеглій території неподалік будинку №53 по вулиці Леваневського в напрямку до регульованого перехрестя з вулиці Некрасова в м. Біла Церква Київської області, в порушення вимог п.2.3 (б) та п.10.2 Правил дорожнього руху України, не вірно оцінив дорожню обстановку, проявив неуважність, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав рух та виїзджаючи на проїзну частину дороги з прилеглої території, не дав дорогу мопеду «Honda» без державних номерних знаків під керуванням водія [PERSON] , який рухався по проїзній частині дороги та мав перевагу в русі. В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій [PERSON] отримав наступні тілесні ушкодження: закриті переломи обох кісток правої голінки та правої голінки та правої ключиці; синці та садна в області правих ключиці та голінки, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як для повного зрощення переломів необхідно тривалий строк - більше ніж 3 тижні. Сукупність допущених водієм [PERSON] вимог п.п.2.3 (б), 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку із вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками. У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпілий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП БМР «Білоцерківська міська лікаря №2» в період з 25.08.2017 року по 18.09.2017 року. Фактичні витрати на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] становлять 15 580,20 грн., проведено на лікуванні 24 ліжко-днів. Ухвала Білоцерківського міськрайонного суду від 05.12.2017 року набрала законної сили. Відповідно до п.2 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. У відповідності до статуту КНП БМР «Білоцерківська міська лікаря №2» затвердженого рішенням Білоцерківської міської ради від 27.09.2018 року №2797-57-VII є закладом охорони здоров`я, що засноване на комунальній власності територіальної громади міста Біла Церква. Засновником та власником підприємства є територіальна громада міста Біла Церква, в особі Білоцерківської міської ради. Витрати, які з вини відповідача здійснені КНП БМР «Білоцерківська міська лікаря №2» на стаціонарне лікування потерпілої [PERSON] від злочину, негативно впливають на фінансування інших хворих, внаслідок чого порушуються інтереси держави у сфері дотримання прав і свобод людини і громадянина та в галузі охорони здоров`я та забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій, що і є підставою для звернення прокурором в межах своєї компетенції до суду на захист державних інтересів. Разом з цим, КНП БМР «Білоцерківська міська лікаря №2» належним чином не здійснює покладені на неї обов`язки, оскільки до цього часу позов про стягнення витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину у сумі 15 580 грн. 20 коп. до суду не пред`явлений та відповідні витрати не відшкодовані. До цього часу ні КНП БМР «Білоцерківська міська лікаря №2», ні орган управління, яким є Білоцерківська міська рада, самостійно не вжили заходів цивільно-правового характеру з метою відшкодування витрат на лікування осіб, які є потерпілими від злочину, що свідчить про нездійснення належним чином відповідних повноважень, а фінансування вказаного закладу охорони здоров`я здійснюється, у тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, вищенаведене негативно впливає на соціально-економічну ситуацію та порушує інтереси у станови, які полягають у встановленому законодавством забезпеченні повернення до бюджету витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. Окрім того, КНП БМР «Білоцерківська міська лікаря №2» не має в своєму штаті юридичної служби, яка могла б забезпечити належний правовий захист закладу охорони здоров`я та його органу управління в суді, в тому числі щодо звернення до суду з позовом про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON] . Таким чином, єдиною можливістю захистити державні інтереси є звернення прокурора до суду з відповідним позовом про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину з відповідача, таке звернення до суду є виправданим, оскільки в даному випадку захисту потребують державні інтереси. КНП БМР «Білоцерківська міська лікаря №2» є закладом комунальної власності, тобто перебуває у власності територіальної громади м. Біла Церква, а тому кошти на відшкодування витрат на лікування повинні бути зараховані на відповідний рахунок закладу охорони здоров`я. Тому, просив стягнути з [PERSON] на користь Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №2» на поточний рахунок кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON] , в розмірі 15 580 грн. 20 коп. та судові витрати. 19.07.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 14.08.2019 року відповідач, [PERSON] , подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позов він не визнає в повному обсязі, вважає вимоги позивача безпідставними і необгрунтованими щодо стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. 25 серпня 2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Renault Logan», державний номерний знак [NUMBER] , під його керуванням та мопеда мопеду «Honda» під керуванням водія [PERSON] . В результаті ДТП водій мопеда «Honda», без реєстраційного номеру [PERSON] отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпілий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП БМР «Міська лікарня №2» в період з 25 серпня по 18 вересня 2017 року, фактичні витрати на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] становлять 15 580, 20 грн. Сукупність порушень вимог Правил дорожнього руху України, допущених ним знаходяться в причинному зв`язку із вказаною ДТП та ї наслідками. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.12.2017 року у справі №357/12888/17 його, [PERSON] , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим. Щодо представництва прокурором в суді інтересів держави в особі Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міська лікарня №2» зазначив, що Комунальне некомерційне підприємство Білоцерківської міської ради «Міська лікарня №2», в особі якого прокурор звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду, є закладом охорони здоров`я, що засноване на комунальній власності територіальної громади міста Біла Церква. Тобто, дане підприємство не є ні органом державної влади, ні органом місцевого самоврядування, ні іншим суб`єктом владних повноважень. З огляду на викладене, згідно ч. З ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор не наділений правом здійснювати представництво в суді інтересів держави в особі комунального підприємства. Щодо представництва прокурором в суді інтересів держави в особі Білоцерківської міської ради зазначає, що наліз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державно влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництв інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженою суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтересі держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну ролі замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянин або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Білоцерківська місцева прокуратура направила лист від 05.06.2019 року №33-2403 вих-19 д Білоцерківської міської ради та КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2», яким повідомили, що з часу набрання законної сили ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду до цього часу ні КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2», ні орган управління, яким Білоцерківська міська рада, самостійно не вжили заходів цивільно-правового характеру з метою відшкодування витрат на лікування особи, які є потерпілими від злочину, що свідчить про нездійснення належним чином відповідних повноважень, тому Білоцерківською місцевою прокуратурою буде подано позовну заяву в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради, КНП БМ «Міська лікарня №2» до [PERSON] про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину у розмірі 15 580 грн. 20 коп. Всупереч вимогам ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурором не наведено обґрунтованих підстав, які перешкоджають захисту інтересів держави Білоцерківською міською радою та не надано доказів того, що Білоцерківська міська рада не здійснює або неналежним чином здійснює захист цих інтересів. Окрім того, прокурор в позовній заяві не надав жодних доказів порушеного права та інтересу Білоцерківської міської ради. В разі, якщо прокурор вважає, що порушення інтересу Білоцерківської міської ради полягає в тому, що вона є засновником комунального підприємства, в такому випадку існує спір про корпоративне право, який має розглядатися в порядку господарського судочинства. Таким чином, Білоцерківська місцева прокуратура не наділена повноваженнями на представництво в суді КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» та Білоцерківської міської ради. На момент дорожньо-транспортної пригоди його цивільно-правова відповідальність, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та майну потерпілого, була застрахована в приватному акціонерному товаристві «АСК «ІНГО Україна», про що зазначено в страховому полісі №АК 1844888. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Виходячи з цього, обов`язок по відшкодуванню шкоди, завданої ДТП, покладається на страховика відповідно до лімітів відповідальності. Тому, просив позовну заяву заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Марківа Н., що діє в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради, Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міської лікарні №2» до нього, [PERSON] про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину залишити без розгляду та залишити її без задоволення. 28.08.2019 року позивач подав відповідь на відзив в якому зазначив, що витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі за рахунок відповідача і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Несплата до бюджету витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду (стаття 142 Конституції України) правомочностей власника надходжень до відповідного бюджету в тому обсязі, який дозволяє забезпечити функціонування і життєдіяльність відповідної територіальної громади та держави в цілому. В цьому контексті в сфері бюджетних правовідносин важливу роль відіграє принцип цільового використання бюджетних коштів в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 19, 67 Конституції України). За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою сплати витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину є задоволення насамперед суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - своєчасного надходження коштів до бюджету, а також захист суспільних інтересів загалом для задоволення відповідних потреб територіальної громади та суспільства. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині забезпечення своєчасного наповнення бюджету, захист порушеного права шляхом перерахування відповідачем до місцевого бюджету Білоцерківської міської ради для їх використання за цільовим призначенням, що незаконно не надійшли до власності територіальної громади вказаної сільської ради, всупереч вимогам бюджетного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.02.2019 року у справі № 905/803/18, згідно якої, розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах» потрібно розуміти орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. При цьому за змістом вказаного рішення Конституційного Суду України в основі інтересів є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних тощо) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, в тому числі й територіальних громад. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з частковою державною власністю у статутному фонді. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. З огляду на викладене, приймаючи до уваги нездійснення Управлінням комунальної власності Білоцерківської міської ради своїх повноважень щодо представництва в суді законних інтересів держави, є всі передбачені чинним законодавством підстави для вжиття відповідних заходів реагування представницького характеру органами прокуратури. Витрати, які з вини відповідача здійснені КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] від злочину, негативно впливають на фінансування інших хворих, внаслідок чого порушуються інтереси держави у сфері дотримання прав і свобод людини і громадянина та в галузі охорони здоров`я та забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій, що і є підставою для звернення прокурором в межах своєї компетенції до суду на захист державних інтересів. Разом з цим, КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» належним чином не здійснює покладені на неї обов`язки, оскільки до цього часу позов про стягнення витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину у сумі 15 580 грн.20 коп. до суду не пред`явлений та відповідні витрати Білоцерківській міській лікарні №2 не відшкодовані. Враховуючи, що до цього часу ні КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2», ні орган управління, яким є Білоцерківська міська рада, самостійно не вжили заходів цивільно-правового характеру з метою відшкодування витрат на лікування осіб, які є потерпілими від злочину, що свідчить про нездійснення належним чином відповідних повноважень, а фінансування вказаного закладу охорони здоров`я здійснюється, у тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, вищенаведене негативно впливає на соціально-економічну ситуацію та порушує інтереси установи, які полягають у встановленому законодавством забезпеченні повернення до бюджету витрат, понесених закладом охорони здоров`я На стаціонарне лікування потерпілого від злочину. Окрім того, КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» не має в своєму штаті юридичної служби, яка могла б забезпечити належний правовий захист закладу охорони здоров`я та його органу управління в суді, в тому числі щодо звернення до суду з позовом про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON] . Таким чином, єдиною можливістю захистити державні інтереси є звернення прокурора до суду з відповідним позовом про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину з відповідача, таке звернення до суду є виправданим, оскільки в даному випадку захисту потребують державні інтереси. Прокурор, відповідно до ст.131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України пред`являє цей позов в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради, КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2». У відповідності до абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Білоцерківською місцевою прокуратурою листом повідомлено КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» та Білоцерківську міську раду про вжиття представницьких повноважень в інтересах останніх. Крім того, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.12.2017 [PERSON] , звільнено від кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим. Ухвала Білоцерківського міськрайонного суду від 05.12.2017 набрала законної сили. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Враховуючи викладене, вважає відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] необгрутованим. В судове засідання представник позивача, не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до суду подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, вимоги підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити. Білоцерківська міська рада Київської області в судове засідання свого представника не направила, до суду подала заяву про розгляд справи у відсутності їх представника на розсуд суду, про день і час слухання справи офіційно повідомленні. Комунальне некомерційне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №2» в судове засідання свого представника не направило, причини неявки суд не повідомили. Відповідач, [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві, який був поданий 14.08.2019 року просив розглядати справу за його відсутності. Третя особа, Міське фінансове управління Білоцерківської міської ради Київської області, в судове засідання свого представника не направило, до суду подали заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, позов підтримали. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.3 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч.3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Згідно ч.4 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 встановлено, що поняття «інтереси держави» є оціночним і в кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає з посиланням на законодавство підстави подання позову, вказує, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Як вбачається з ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.12.2017 року (а.с.7), [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим. Ухвала набрала законної сили 13.12.2017 року. Також, з ухвали вбачається, що 25.08.2017 року [PERSON] близько 17 години 30 хвилин, керуючи технічно-справним автомобілем «Renault Logan» державний номерний знак [NUMBER] та рухаючись по прилеглій території неподалік будинку №53 по вулиці Леваневського в напрямку до регульованого перехрестя з вулиці Некрасова в м. Біла Церква Київської області, в порушення вимог п.2.3 (б) Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Для забезпечення дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі», п.10.1 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», п.10.2 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Виїзджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць, стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаючись по ній, а з`їзджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає», не вірно оцінив дорожню обстановку, проявив неуважність, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав рух та виїзджаючи на проїзну частину дороги з прилеглої території, не дав дорогу мопеду «Honda» без державних номерних знаків під керуванням водія [PERSON] , який рухався по проїзній частині дороги та мав перевагу в русі. В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій [PERSON] отримав наступні тілесні ушкодження: закриті переломи обох кісток правої голінки та правої голінки та правої ключиці; синці та садна в області правих ключиці та голінки, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як для повного зрощення переломів необхідно тривалий строк - більше ніж 3 тижні. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З відповіді на запит №03-05/431 від 05.03.2019 року (а.с.8), вбачається, що в Білоцерківську міську лікарню №2 (нині КНП БМР «Білоцерківська міська лікаря №2») було доставлено потерпілого [PERSON] , який знаходився на стаціонарному лікуванні з 25.08.2017 року по 18.08.2017 року. Фактичні витрати на стаціонарне лікування визначаються згідно Порядку обчислення розміру фактичних витрат на лікування закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння із зарахуванням з винних осіб до відповідного бюджету і їх використанням, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року. Фактичні витрати КНП БМР «Білоцерківської міської лікарні №2» на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] становлять 15 580 грн. 20 коп., проведено - 24 ліжко-днів. Фактичні витрати одного ліжка дня серпень 2017 року становить - 587 грн. 89 коп., вересень 2017 року становить - 674 грн. 41 коп. Розрахунок: 07 л/д х 587 грн. 89 коп. + 17 л/д х 674 грн. 41 коп. = 15 580 грн. 20 коп. Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 липня 1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16 липня 1993 року. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Відповідно до п.3 Постанови КМ України №545 від 16.07.1993 року «Про затвердження Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 284 КПК України містить перелік підстав, за наявності яких кримінальне провадження закривається. Так, зокрема, відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. При цьому, підстави, передбачені пунктами 5-7 частини 1 вказаної статті, не відносяться до реабілітуючих (тобто є такими, що не знімають підозру, але звільняють від кримінальної відповідальності). Кримінальне провадження відносно [PERSON] було закрито, у зв`язку з примиренням з потерпілим (п.7 ч.1 ст.284 КПК України), тобто з нереабілітуючих обставин, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.12.2017 року було встановлено, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, відносно [PERSON] , а отже [PERSON] , як особа, яка вчинила злочин, зобов`язаний відшкодувати витрати за лікування потерпілого [PERSON] в Білоцерківській міській лікарні № 2. Що узгоджується з правовою позицією, викладеною в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6-29040ск15 від 16.03.2016 та №6-17168св15 від 11.11.2015 року. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру». У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу. Бюджетна система України згідно ст. 7 Бюджетного кодексу України ґрунтується на таких принципах: збалансованості, повноти, обґрунтованості, цільового використання бюджетних коштів, відповідальності учасників бюджетного процесу тощо. Одним із принципів, на яких ґрунтується бюджетна система України, є принцип цільового використання бюджетних коштів, який полягає в тому, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Несплата до бюджету витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду (стаття 142 Конституції України) правомочностей власника надходжень до відповідного бюджету в тому обсязі, який дозволяє забезпечити функціонування і життєдіяльність відповідної територіальної громади та держави в цілому. В цьому контексті в сфері бюджетних правовідносин важливу роль відіграє принцип цільового використання бюджетних коштів в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 19, 67 Конституції України). За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою сплати витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину є задоволення насамперед суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - своєчасного надходження коштів до бюджету, а також захист суспільних інтересів загалом для задоволення відповідних потреб територіальної громади та суспільства. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині забезпечення своєчасного наповнення бюджету, захист порушеного права шляхом перерахування відповідачем до місцевого бюджету Білоцерківської міської ради для їх використання за цільовим призначенням, що незаконно не надійшли до власності територіальної громади вказаної сільської ради, всупереч вимогам бюджетного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.02.2019 року у справі № 905/803/18, згідно якої, розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. Як вбачається з матеріалів справи з часу набрання законної сили ухвали Білоцерківського міськрайонного суду до цього часу ні КНП БМР «Білоцерківська міська лікаря №2», ні орган управління, яким є Білоцерківська міська рада, самостійно не вжили заходів цивільно-правового характеру з метою відшкодування витрат на лікування осіб, які є потерпілими від злочину, що свідчить про нездійснення належним чином відповідних повноважень, а фінансування вказаного закладу охорони здоров`я здійснюється, у тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, що негативно впливає на соціально-економічну ситуацію та порушує інтереси установи, які полягають у встановленому законодавством забезпеченні повернення до бюджету витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. Таким чином, з метою захисту державних інтересів з відповідним позовом про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину з вказаним позов звернувся прокурор, а саме заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області, Марків Назар Степанович, який згідно Наказу Прокуратури Київської області №384к від 14.09.2018 року (а.с.9) з 17.09.2018 року призначений на адміністративну посаду, в порядку переведення з органів прокуратури Львівської області (п.5 ст.36 КЗпП України). Відповідно до вимог ч.1 ч.3 ст.1206 ЦК особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом №1961-IV. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону №1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 цього Закону). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією. Згідно правового висновку Верховного Суду України на засіданні Судової палати у цивільних справах 24 лютого 2016 року у справі № 6-1343цс15, предметом якої був спір про відшкодування витрат на лікування, що відповідно до частини першої статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно ч.7 ст.128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільний позов в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до листа №33-2463 від 05.06.2019 року (а.с.10-12), у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпілий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП БМР «Білоцерківській міській лікарні №2» в період з 25.08.2017 року по 18.09.2017 року. Фактичні витрати на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] становлять 15 580 грн. 20 коп. проведено на лікуванні 24 ліжко-днів. Положеннями ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів проти позову для спростування доводів позивача. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, тому судові витрати підлягають стягненню із відповідача. Тому, з урахуванням закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави стягується судовий збір в розмірі 1 921,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved