Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивував тим, що між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір №K3D0GK15006617 відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 85240,00 доларів США на термін дії до 18.09.2027 року, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 28.05.2020 року становить 545621,95 доларів США, з яких: 49829,73 доларів США - заборгованість за кредитом, 98757,50 доларів США - заборгованість за відсотками, 19600,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 377434,72 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача вказану заборгованість. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 31.07.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 28.08.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що 22.08.2013 року нею було отримано повідомлення від ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до якого банк на підставі ст.ст. 1054, 1050 ЦК України, вимагав від неї повернення суми кредиту за кредитним договором в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги. Отже, банк на власний розсуд змінив умови кредитного договору, встановивши строк повернення усієї заборгованості за кредитним договором у тридцять днів з моменту отримання відповідного повідомлення. Таким чином, на думку відповідача, строк дії кредитного договору сплив 22.09.2013 року. Вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності. 15.09.2020 та 17.09.2020 року від представника АТ КБ «ПриватБанк надійшли відповіді на відзив в яких представник позивача зазначила, що згідно умов кредитного договору строк виконання зобов`язань спливає 18.09.2027 року, а тому строк позовної давності банком не пропущений. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18.09.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №K3D0GK15006617відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 85240,00 доларів США на термін дії до 18.09.2027 року, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, розрахунок заборгованості, інформація про курси валют, графік погашення заборгованості, копія банківської ліцензії від 05.10.2011 року вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову. Між тим, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідно до умов кредитного договору (п. 7.1) сторони домовилися про прийняття кредитодавцем від позичальника щомісячних чергових платежів, які утворюють загальне зобов`язання, в період з 18 по 22 число кожного місяця. Відповідно до пункту 2.2.4. цього договору позичальник зобов`язаний погашати кредит в порядку, сумах і строки, передбачені п. 7.1 та п. 2.3.3 цього договору. Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності відповідно до частини п`ятої ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Кредитор направивши відповідачу 14.08.2013 року вимогу №30.1.0.0/2-141 про дострокове повернення у тридцяти денний строк суми кредиту, процентів, комісії, штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту змінив строк кредитування. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2020 року № 336/692/17. За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Як випливає з підпункту 2.3.3 (б) банк має право здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним, при цьому в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк користування кредитом, повністю виконати інші зобов`язання за договором. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Зазначене правило узгоджується зі змістом частини другої статті 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як зазначено вище, позивач скористався таким правом, направивши 14.08.2013 року вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості протягом тридцяти днів після отримання цієї вимоги. Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено шляхом переведення на іншу дату, а саме: на 14.09.2013 року (14.08.2013 року як день направлення вимоги + 30 днів), то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав. Однак, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом лише 10.07.2020 року, тобто з пропуском позовної давності. На зазначений висновок суду не впливають твердження представника позивача про те, що строк дії договору продовжується, а зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином, оскільки поняття строку дії договору і строку виконання зобов`язань не є тотожними, між тим аналіз змісту ст. ст. 1050 ч. 2 та 261 ч. 2 ЦК України свідчить про початок перебігу давності по зобов`язанням, строк виконання яких був змінений, за спливом вказаного строку. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції) і чиї рішення в силу ч. 10 ЦПК України є джерелом права, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. У зв`язку з викладеним, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що представник позивача не спростувала причини пропуску позовної давності звернення до суду, яка не переривалася і не зупинялася. Враховуючи те, що строк кредитування закінчився 14.09.2013 року, а за захистом порушеного права АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 10.07.2020 року, з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості. Аналогічні правові позиці викладені в постановах Верховного Суду від 22.07.2020 року в справі №336/692/17, Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц. З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed