Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що з 12.10.1999 року до 26.04.2013 року він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Кролевецьке лісомисливське господарство» (ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство») і працював, крім іншого, за професією лісоруба, звалювальника лісу. 26.04.2013 року його було звільнено за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. Під час роботи на підприємстві він отримав професійне захворювання, у звязку з яким 31 липня 2006 року йому встановлено 60% втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності. Відповідно до довідки МСЕК від 31.08.2015 року йому при повторному огляді безтерміново встановлено 85% втрати працездатності та ІІ групу інвалідності. Причиною професійного захворювання відповідно до акта розслідування хронічного професійного захворювання від 20.07.2006 року стала відсутність в Україні специфічної профілактики хвороби Лайма, та відсутність спецодягу який би давав змогу виконувати тяжку фізичну роботу в умовах високої температури навколишнього середовища і забезпечував би при цьому надійний захист від нападу кліщів, що свідчить про те, що роботодавець не забезпечив виконання вимог щодо здорових та безпечних умов праці. Отримане позивачем професійне захворювання спричинило йому як фізичні, так і моральні страждання, він став інвалідом з вини роботодавця. У звязку з профзахворюванням він зазнав моральної шкоди, яку повязує з фізичним болем, переживанням, дратівливістю, погіршенням взаємин з близькими, порушенням звичного укладу життя, постійним лікуванням і погіршенням у звязку з цим фінансового становища його сімї. Грошове відшкодування моральної шкоди оцінює у 60000 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь 60000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги з підстав, зазначених у позові, підтримали та просять їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на відсутність вини та причинного звязку роботодавця ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство» у спричиненні моральної шкоди позивачу, оскільки захворювання [PERSON] не є професійним і не повязане з виконання ним посадових обовязків на підприємстві, а здобуте в результаті укусу кліща у вихідний день. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці серії БТ-І №5172163, [PERSON], [INFO], з 12 жовтня 1999 року по 26 квітня 2013 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Кролевецьке лісомисливське господарство». З 12.10.1999 року він працював лісорубом в Хрещатинському лісництві ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство», з 01.01.2002 року по 14 серпня 2006 року звальщиком лісу в Хрещатинському лісництві ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство». В подальшому з 14 серпня 2006 року переведений сторожем, з 26 жовтня 2009 року підсобним робочим в автосервіс. Наказом № 20-К від 26 квітня 2013 року був звільнений із займаної посади за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України (а.с.6-7). Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання від 20 липня 2006 року у позивача наявне професійне захворювання: хронічний системний бореліоз (хвороба Лайма), хронічна форма, прогресуюча енцефаломіелополірадикулонейропатія з помірно вираженим лікворно-гіпертензійним, вестибуло-атактичним і астенічним синдромами, сфінктерними і чутливими розладами, хронічний прогресуючий Лайм-артрит. З вищезазначеного акта (п.16) вбачається, що професійне захворювання виникло за тих обставин, що робота позивача супроводжувалась значними фізичними навантаженнями та дією несприятливих метереологічних факторів. В 2002 році в Хрещатинському лісництві стався і був розслідуваний та зареєстрований груповий випадок захворювання серед працівників лісу з попереднім діагнозом «Хвороба Лайма». В сироватці крові [PERSON], направленій для уточнення діагнозу до Львівського НДІ епідеміології та гігієни були встановлені титри антитіл до збудника хвороби Лайма в титрах 1:32, 1:64, що свідчить про інтенсивну циркуляцію збудника хвороби Лайма в природному середовищі лісових угіддях Хрещатинського лісництва та існування реальної небезпеки зараження збудником хвороби Лайма працівників Хрещатинського лісництва. Як зазначено в п.17 акта причиною професійної хвороби стала відсутність в Україні специфічної профілактики хвороби Лайма, та відсутність спецодягу який би давав змогу виконувати тяжку фізичну роботу в умовах високої температури навколишнього середовища і забезпечував би при цьому надійний захист від нападу кліщів. (а.с.9-10) 31 липня 2006 року позивач пройшов первинний огляд спеціалізованою МСЕК, за результатами якого йому встановлено ступінь втрати працездатності 60 %, третю групу інвалідності, що підтверджується актом №238 огляду МСЕК від 31 липня 2006 року (а.с.36-39). Відповідно до довідки, виданої Спеціалізованою МСЕК м.Суми від 31.08.2015 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, ступінь втрати працездатності при повторному огляді позивача склала 85% в т.ч. первинно 25%, по Акту від 21.06.06 - 60%, безтерміново та встановлено II групу інвалідності. (а.с.11, 40-43) На професійне захворювання позивача та стійку втрату його професійної працездатності вказують й інші медичні документи, що є у матеріалах справи. Позивач неодноразово через вказане професійне хронічне захворювання звертався до медичних закладів та перебував на амбулаторному і стаціонарному лікуванні, що підтверджується медичними документами, що містяться у матеріалах справи. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач, як роботодавець, не забезпечив виконання вимог щодо здорових та безпечних умов праці, що підтверджує наявність вини відповідача у настанні шкідливих наслідків для здоровя позивача. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доводи представника відповідача стосовно того, що захворювання позивача не є професійним, розвинулося після укусу кліща не під час виконання ним професійних обовязків, а у вихідний день 16 червня 2002 року, спростовуються актом розслідування хронічного професійного захворювання від 20 липня 2006 року, який не був оскаржений і підтверджує, що позивач має саме професійне захворювання. А також спростовуються показаннями, допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], який підтвердив, що в червні 2002 року він працював лісничим Хрещатинського лісництва і зварювальника лісу [PERSON] кліщ вкусив саме під час рубки дерев в робочий час, а у своєму поясненні від 14.11.2002 року він ([PERSON]К.) зазначив 16 червня 2002 року зі слів іншої особи, яка відбирала пояснення. Відповідачем та його представником не спростовано те що захворювання позивача не є професійним. Відповідачем та його представником не надано доказів на які вони посилаються як на підставу заперечень проти позову. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Відповідно до абзацу третього статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст.173 КЗпП України, шкода заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаними з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з досліджуваних судом документів, умови праці позивача у Хрещатинському лісництві ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство» відповідача не відповідали вимогам ст.153 КЗпП, оскільки були шкідливими, роботи позивача проводилися в умовах реальної небезпеки зараження збудником хвороби Лайма за відсутності спецодягу, який би давав змогу виконувати тяжку фізичну роботу в умовах високої температури навколишнього середовища і забезпечував би при цьому надійний захист від нападу кліщів, що стало причиною професійної хвороби позивача. Втрата [PERSON] працездатності на 60% і як наслідок фактична втрата з вини роботодавця нормальних життєвих звязків, вимушені зміни в його життєвих і виробничих стосунках, безперечно вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з наведеного, суд вважає, що діями відповідача, який не забезпечив належних умов праці, позивачеві і була завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болю, душевних стражданнях. Заподіяння позивачу моральної шкоди у зв'язку з професійним захворюванням знайшло підтвердження під час розгляду справи. Позивач постійно страждає через незадовільний стан здоровя. Порушено звичайний для позивача спосіб життя, бо він змушений часто лікуватися. Внаслідок професійного захворювання позивач отримав ІІІ групу інвалідності. Отже, професійне захворювання потягло наявність обєктивних обмежень позивача за станом здоровя для реалізації можливостей щодо продовження роботи, працевлаштування, влаштування особистого життя, що в цілому завдало позивачеві моральної шкоди. Суд визнає доведеними та обґрунтованими доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди. Право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача 31 липня 2006 року. Відповідно до ч.3 ст.34 Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-ХІV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон № 1105-ХІV) моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовувалась Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі Фонд) за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування повинно було здійснюватися у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Пунктом 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм законодавства. Законом України від 23 лютого 2007 р. № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 р., взагалі виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-ХІV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України № 6-3149цс15. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст. 21, 153, 173, 237-1 КЗпП України, а тому обовязок по відшкодуванню заподіяної працівнику моральної шкоди внаслідок ушкодження здоровя через неналежні умови праці покладено на роботодавця або уповноважений ним орган. Розмір відшкодування моральної шкоди підлягає визначенню з врахуванням вимог ст.23 ЦК України. Враховуючи, що професійне захворювання позивач отримав під час перебування у трудових відносинах з Державним підприємством «Кролевецьке лісомисливське господарство» внаслідок незабезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, завдана працівникові моральна шкода підлягає відшкодуванню саме роботодавцем. Розглядаючи питання щодо визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує розяснення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи викладені розяснення Пленуму ВСУ та обставини справи, характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, наслідки отриманого професійного захворювання, ступінь втрати працездатності 60%, встановлений при первинному огляді, причини встановлення інвалідності, суд вважає, що у даному випадку, відшкодування моральної шкоди в сумі 20000 грн. відповідає характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, які зазнав позивач, принципам розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що відшкодування моральної шкоди, яку суд оцінив в розмірі 20000 грн., є достатнім для розумних потреб позивача та не призведе до його збагачення. Щодо вимоги про стягнення 60000,00 грн., то суд вважає, що така сума моральної шкоди належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Доводи представника відповідача стосовно заперечення факту завдання позивачеві моральної шкоди спростовуються вищенаведеними висновками суду. Отже, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище. Оскільки позивач на підставі п. 2 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 551,20 грн. судового збору.

Outcome: partial