Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з наведеним позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування 1/2 ідеальної частини квартири [ADDRESS], який був укладений 27 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем. На обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що наведений договір є фіктивний, адже укладений сторонами умисно, з метою уникнення звернення стягнення на належну [PERSON] частину цієї квартири внаслідок боргових зобов'язань останнього перед [PERSON] у сумі 100000 гривень. Зауважив, що після укладання оскаржуваного договору він і надалі мешкав у вказаній квартирі, продовжував сплачувати за комунальні послуги і здійснювати ремонт квартири, що, на думку позивача, свідчить про неприйняття [PERSON] частини квартири у дар. Зауважив, що остання не впускала його до квартири, а у подальшому взагалі продала її [PERSON] Позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі з підстав, наведених у ньому. Відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову, з огляду на його безпідставність. При цьому [PERSON] вказала про необізнаність щодо існування будь-яких боргових зобов'язань у позивача. Зазначила, що ордер на дану квартиру був наданий її бабусі; до вказаного ордеру відповідач також була вписана як член сім'ї. Третя особа приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Силіна Н. В. вважала за можливе розгляд справи проводити без її участі, у вирішенні спору поклалась на розсуд суду (а.с. 28). Третя особа [PERSON], який був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у судове засідання не з'являвся. З письмовою заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 02 листопада 2007 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 червня 2010 року сторонам на праві приватної власності належали по 1/2 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 10-11). 27 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого позивач безоплатно передав у власність (подарував) відповідачу 1/2 ід. частку вищенаведеної квартири (а.с. 12). У подальшому відповідач відчужила належну їй квартиру [ADDRESS] шляхом укладання із [PERSON] 03 вересня 2016 року договору купівлі-продажу квартири (а.с. 41-42). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. За приписами статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, для визнання правочину фіктивним має бути встановлено наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину він має бути визнаний недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Отже, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування. Свідок [PERSON], яка мешкала з [PERSON], перед яким, зі слів позивача, в нього виникли боргові зобов'язання, вказала, що навесні 2010 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 100000 грн, які останній повернув у повному обсязі, всю суму одразу в 2011 році. З іншими обставинами, зокрема, з укладенням договору дарування, свідок обізнана не була. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). [PERSON], яка є сестрою відповідача пояснила, що квартира [ADDRESS] спочатку належала її бабусі та сестрі, але згодом в процесі приватизації право власності на неї у рівних частках отримали позивач та відповідач. Зазначене підтверджується дослідженим під час судового розгляду справи ордером №004215 серії АЖ, виданим 19 серпня 1996 року [PERSON] на підставі протоколу засідання житлової комісії при Житомирській державній адміністрації від 01 квітня 1993 року, у якому відповідач, яка є онукою останньої, була зазначена як член сім'ї. Зазначений факт не оспорювався позивачем. На переконання суду змістом спірного договору дарування спростовується твердження позивача щодо його удаваності, оскільки, як визначено п. 7.2. договору, сторони підтвердили, що він не носить характеру удаваного та фіктивного правочину, що вони розуміють зміст цього договору та усвідомлюють наслідки укладення договору та те, що їхні дії відповідають дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Позивач не обґрунтував удаваність вчиненого договору дарування, не надав належних доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укладати договір дарування; а також не представив жодних доказів про виникнення в нього боргових зобов'язань, через які, з його слів, він змушений був укласти оспорюваний договір. За таких обставин у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.

Outcome: dismissed