Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] за договором позики від 01.04.2012р. заборгованість в сумі 100 000,00 грн, 20% річних за умовами договору в сумі 47178,09 грн., інфляційні втрати - 29415,25 грн., а також понесені судові витрати. Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю. Пояснив, що був знайомий з братом відповідача, а гроші позичив на його прохання на розвиток бізнесу на виробництво цегли. Неодноразово нагадував відповідачу про повернення боргу, дзвонив декілька разів, та чекав поки він віддасть гроші. Відповідач та його представник [PERSON] проти позову заперечували з тих підстав, що гроші відповідач не отримував. Факт отримання грошей може підтверджуватись виключно розпискою, як це відображено в тексті договору позики.а написаний власноруч відповідачем акт прийому-передачі коштів не є підтвердженням отримання коштів. Після підписання договору позики відповідач не писав розписки, а тому вважав, що оскільки грошей не брав, тому і цей договір позики вважається недійсним, і претензій до нього не буде. Разом з тим, підтвердив, що позивач дзвонив йому один раз з вимогою повернути борг. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, приходить висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно договору позики від 01 квітня 2012 року, оригінал якого оглядався в судовому засіданні, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність 100 000,00 грн., що еквівалентно 12500 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору ( 1долар =8 грн.). строком до 01.10.2012р.(а.с.7) Як зазначено в договорі позики факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики Крім того, зазначено, що після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. Зміст ст.1047, 1048 ЦК України сторонам роз»яснено. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Правова позиція Верховного Суду України з приводу даних правовідносин викладена в Постанові від 02.07.2014р. по справі №6-79цс14. Відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики ( на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг ( тобто із зобов»язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отрмання. Як встановлено в судовому засіданні, такий факт передачі грошей підтверджується актом прийому-передачі від 01.04.2012р., написаний власноручно відповідачем, про те, що гроші він отримав від [PERSON] в а сумі 100 000,00 грн. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Отже, враховуючи, що п.7 договору позики встановлений розмір 20% річних від простроченої суми, тому за період з 02.10.2012р. по 09.02.2015р. заборгованість по відсоткам складає 47 178,09 грн. ( 100000,00 грн.х20:100:365х861 день прострочення) Сума інфляційних втрат за такий же період складає 29 415,25 грн. Розрахунок наводиться позивачем: інфляція за 2013р. - 100,5%, 100000,00 х100,5:100 = 100500,00. Інфляцій за 2014рік - 124,9%. 100500,00х124,9:100= 125524,00. інфляція з 01.01.2015р. по 31.01.2015р. - 103,1%. 125524,00х103,1:100= 129415,25. Отже, 129415,25-100000,00 = 29415,25 грн. інфляції) Враховуючи викладене, а також ті обставини, що позика не повернута, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, та підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню понесені та документально підтверджені вимоги позивача про стягнення судових витрат . На підставі викладеного,

Outcome: approved