Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання договору дарування ? частки квартири недійсним, в якій зазначає, що є власником ? частки квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] перешкоджає позивачу в проникненні до спірної квартири та проживанні там, посилаючись на договір дарування, який за слова відповідача підписаний сторонами 10.07.2015 року. Позивач зазначає, що ніякого договору не підписував, а той підпис який стоїть в договорі вважає підробкою. Тому позивач просить в судовому порядку визнати недійсним договір дарування. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити в повному обсязі. Також зазначив, що договір дарування не підписував, відповідач не дає йому документи на квартиру. Про існування договору дізнався у вересні 2016 року. Відповідач в судове засідання не зявився, його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі, оскільки відсутні докази на підтвердження доводів позивача. Третя особа приватний нотаріус Обухівського нотаріального округу\~ [PERSON], в судове засідання не зявилась, направила заяву, в якій зазначила, що позов не визнає в повному обсязі та просить слухати справу без її участі. Також зазначила, що під час укладення договору дарування ? частки квартири, було встановлено особи сторін цього договору за їх паспортами та встановлено їх дієздатність. Сторони уклали договір відповідно своєї волі, договір ними був прочитаний та власноручно підписаний у присутності нотаріуса Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування на ? частку квартири, розташованої за адресою: Київська область, обухівський район, [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.03.2003 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1137 та право власності на яку зареєстроване 10.07.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно(а.с.5). Згідно п.1 даного договору вбачається, що [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував), а [PERSON] прийняв у власність (в дарунок) ? частку квартири, розташованої за адресою: Київська область, обухівський район, [ADDRESS]. Згідно умов п. 4 вказаного Договору дарування ? частки квартири, дарунок сторонами оцінено в сумі 97 468 грн. 00 коп. Як вбачається зі змісту позовних вимог [PERSON], договору дарування не підписував, підпис, що стоїть в договорі вважає підробленим, а дії відповідача шахрайськими, а тому на підставі ст.229, 230 та 233 ЦК України просить визнати договір дарування недійсним. Згідно вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та пятою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно дост.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в постановах по справах № 6-9цс14, № 6-60цс14, № 6-202цс15, № 6-1364 цс15 від 03.02.2016 року. Згідно правових висновків Верховного Суду України, наявність помилки, тобто, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, має встановлюватися за наявності сукупності істотних обставин, якими є вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному. Проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає посилання на те, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом помилки, є необґрунтованим, та недоведеним відповідними доказами, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З договору дарування 1/2 частки квартири від 09.07.2015 року вбачається, що нотаріусом було розяснено сторонам зміст ст.ст.\~\~182,\~203, 2136, 229, 230, 233, та ст.\~334,\~717 ЦК України, та те, що зміст договору та відповідні статті, зазначені у договорі, сторонам зрозумілі і незясованих питань у них немає. За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження умов фіктивності оспорюваного правочину, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання його недійсним. Крім того, позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладеним договором.

Outcome: dismissed