Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення грошових коштів та зобов'язання вчинити певні дії. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що в 2009 році він за власні кошти, взявши кредит під заставу автомобіля, підготував земельну ділянку на перетині [ADDRESS], площею 0,315 га, вклавши 100000 грн. В 2010 році відповідач, ініціювавши порушення проти нього (позивача) кримінальної справи, самовільно зайняв вказану земельну ділянку, облаштував автостоянку, яку по сьогоднішній день використовує. В 2011 році відповідач зайняв ще одну земельну ділянку, яку він (позивач) теж підготував та закінчує оформлення через рішення Київради за адресою: [ADDRESS]. Як зазначає позивач, з вини відповідача у 2013 році стався підпал його автомобіля [NUMBER], розслідування якого до цього часу триває. Крім того, у 2012 році після розгляду відносно нього (позивача) кримінальної справи, Деснянським РУГУ МВС України в м.Києві було порушено кримінальні справи за ст.197-1 КК України та ст.356 КК України, які розслідуванням не закінчені. Позивач вказує і на те, що 16.12.2015 року за його наполяганням Деснянським РУГУ МВС України в м.Києві порушено кримінальне провадження за ст.356 КК України щодо незаконного облаштування відповідачем автостоянки. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнути з відповідача завдані збитки в сумі 500000 грн., а саме: підготовка земельної ділянки - 100000 грн., вартість автомобіля «ЗАЗ» - 200000 грн., моральні збитки за 2 роки розслідування кримінальної справи - 200000 грн., а також зобов'язати відповідача звільнити земельну ділянку по [ADDRESS], де облаштована автостоянка ([ADDRESS]). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся судом за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, про що свідчать копії листів, відповідь адресного бюро. Відповідно до вимог ч.1 ч.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] на підставі наявних у ній даних та доказів, відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України, ч.1 ст.224 ЦПК України, проти чого не заперечував позивач. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 330 ЦК України встановлює, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст.331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Згідно ч. 1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків в сумі 100000 грн., завданих відповідачем самовільним зайняттям земельних ділянок за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірні земельні ділянки належать йому на праві приватної власності або виділені у користування (оренду тощо) у встановленому законом порядку. Також, позивачем не надано доказів про розмір витрат, понесених ним в зв»язку з оформленням вказаних ділянок. Крім того, вироком Деснянського районного суду м.Києва від 06.04.2012 року, який набрав законної сили, по кримінальній справі відносно [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст.197-1 ч.2 КК України, встановлено, що позивач самовільно зайняв земельну ділянку під розміщення в майбутньому майданчика для зберігання конфіскованих автомобілів, яка знаходиться на розі [ADDRESS] площею 0,315 га, яка перебуває у власності територіальної громади м.Києва. Рішення Київською міською радою про передачу земельної ділянки [PERSON] не приймалось. Вказана земельна ділянка має статус охоронної зони кабельних ліній площею 10кВ (а.с.54-59). Таким чином, суд вважає дані вимоги [PERSON] необґрунтованими. Вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості автомобіля «ЗАЗ» в сумі 200000 грн. суд вважає безпідставними, оскільки позивачем не надано доказів того, що він є власником автомобіля [NUMBER], за знищення якого в результаті підпалу він просить стягнути з відповідача кошти. Крім того, в судовому засіданні позивач зазначив, що придбав зазначений автомобіль, однак керував ним на підставі довіреності. Тобто доказів придбання автомобіля у власність та його реєстрацію в державних органах у передбаченому законом порядку позивачем суду не надано. Крім того, позивачем не надано висновку експерта-товарознавця чи іншого належного доказу щодо вартості заподіяної шкоди внаслідок підпалу автомобіля, а також відсутні будь-які докази щодо наявності вини відповідача у підпалі зазначеного автомобіля. Наведене виключає можливість задоволення даних вимог позивача. Вимоги позивача про зобов'язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку також є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано суду доказів, що зазначені земельні ділянки зайняті саме самовільно і саме відповідачем. При цьому, суд звертає увагу і на те, що в позовних вимогах позивач просить зобов»язати відповідача звільнити одну земельну ділянку, зазначаючи при цьому дві різні адреси - [ADDRESS], [ADDRESS]. В той же час, згідно витягу з кримінального провадження № 12015100030014969 від 15.12.2015 року за ст.356 КК України, кримінальне провадження порушено по факту облаштування невстановленими особами за адресою:[ADDRESS], паркувального майданчику, який заважає проекту землеустрою [PERSON] (а.с.8). Тобто, кримінальне провадження порушено відносно іншої земельної ділянки, а не спірних ділянок, та відносно невстановлених осіб, а не відповідача, а тому даний витяг не враховується судом в якості доказу даних позовних вимог. Крім того, відповідно до листа Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.04.2016 року № 053-2853, облаштування та експлуатацію місць для платного паркування транспортних засобів в м.Києві здійснює комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» відповідно до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м.Києві» (зі змінами), додатком № 5 якого визначені адреси паркувальних майданчиків, які закріплені за підприємством, та забезпечують належну розбудову паркувального простору столиці. Адреси [ADDRESS] та [ADDRESS] входять до вказаного переліку майданчиків, закріплених за КП «Київпастранспарксервіс». На підставі зазначених рішень Київської міської ради комунальне підприємство «Київпастранспарксервіс» уклало з ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] відповідні договори про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування за цими адресами (а.с.68-69). Даний лист свідчить про правомірність експлуатації відповідачем фіксованих місць паркування за адресою: м.Київ, [ADDRESS]. Доказів самовільного зайняття відповідачем ділянки по [ADDRESS] позивачем не надано. Також, відповідно листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.02.2016 року № 057023-2966 та копії проекту рішення Київської міської ради від 28.07.2014 року, Київською міською радою розглядалось звернення КП «Лавра» щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ДКП «Лавра» на [ADDRESS] орієнтовною площею 0,35 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади м.Києва) в постійне користування для організації паркової зони (без права капітальної забудови (а.с.14-15). Аналогічна інформація міститься і в листі Комунального підприємства «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» від 12.07.2016 року № 07-02/1398 та листі Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.07.2016 року № 057023-057/П-1447-6781 (а.с.85-86). Тобто, зазначені листи свідчать про наявність звернення КП «Лавра» щодо виділення у користування земельної ділянки по [ADDRESS], а не позивача по справі Доказів того, що [PERSON] є посадовою особою КП «Лавра» чи уповноваженою особою на захист прав та інтересів КП «Лавра» суду не надано. Лист Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради від 16.07.2013 року № 053-5378 на ім»я директора КП «Лавра» [PERSON] не є належним підтвердження повноважень [PERSON] на представництво інтересів вказаної юридичної особи, оскільки лист датовано 2013 роком, в той час, як позивач звернувся до суду з даним позовом у 2016 році як фізична особа (а.с.66-67). Крім того, дані ділянки перебувають у власності територіальної громади м.Києва. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] є неналежним позивачем по даним вимогам. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів завдання йому такої шкоди саме з вини відповідача, не обґрунтовано належним чином розмір такої шкоди, а доводи позивача щодо вини відповідача ґрунтуються виключно на суб»єктивних припущеннях. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, а тому відмовляє в їх задоволенні. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, а позивач є особою, звільненою від сплати судового збору, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed