Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що він зареєстрований і є користувачем квартири [ADDRESS]. З 2011р. він в судовому порядку захищав своє право користування і рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2015р. його було вселено у вказано квартиру, а попередніх власників [PERSON] та [PERSON] було виселено. Однак при виконанні судового рішення під час виселення [PERSON] було зясовано, що в зазначеній квартирі фактично мешкає відповідач [PERSON], який зареєстрований в квартирі з жовтня 2012р., тобто в той час, коли судом розглядались судові справи з приводу даної квартири, про що достовірно було відомо [PERSON], які навмисно вселити відповідача в квартиру. На даний час він не може вселитися і користуватися спірною квартирою, оскільки проживання в ній відповідача, який не є його родичем або знайомою особою, перешкоджає йому в цьому, вселити його в квартиру та виселитися з квартири в добровільному порядкувідповідач відмовляється. Просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] і зняти його з реєстрації за вказаною адресою. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити. Додатково пояснила, що відповідач був вселений в спірну квартиру попередніми власниками Демірчовими, яким на той час було достовірно відомо про те, що [PERSON] має право користування вказаною квартирою, що підтверджено безліччю судових рішень. Ніякої згоди на вселення Петрова позивач не надавав і він мешкає там зараз без достатніх на те правових підстав. Однак проживання відповідача в цій квартирі перешкоджає позивачу в вільному користуванні спірною квартирою, право на яке він має з народження. Під час виходу державного виконавця і сторін виконавчого провадження за адресою місця знаходження вказаної квартири для здійснення виселення [PERSON], зясувалось, що в квартирі мешкає відповідач, який в присутності усіх, в т.ч. і представника [PERSON], а тепер і свого представника, відмовився виселятися, заявив, що він мешкає там на законних підставах, від вселення [PERSON] категорично відмовився. Після скасування свідоцтва про право власності на квартиру в порядку приватизації і визнання недійсними укладених в подальшому договорів купівлі-продажу спірної квартири, квартира є власністю територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, а позивач є законним користувачем вказаної квартири. Проживання відповідача в спірній квартирі без законних на те підстав, перешкоджає саме [PERSON] в користуванні своїм житлом, чим порушує його права та інтереси, у звязку з чим він і звернувся до суду. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що відповідач [PERSON] зареєстрований і фактично мешкає в спірній квартирі з жовтня 2012р. Вселений він в дану квартиру зі згодою її власників [PERSON]. Той факт, що за рішенням суду вказана квартира була передана у власність територіальної громади, а [PERSON] виселені з квартири, не впливає на законність проживання відповідача в цій квартирі. На даний час територіальна громада м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради не зареєструвала своє право власності на вказану квартиру, власниками значиться родина [PERSON], тому вселення за їх згодою та проживання [PERSON] в квартирі є законним, ніяких підстав для його виселення немає. Позивач також має право користування вказаною квартирою, але проживання відповідача не перешкоджає йому в цьому. Оскільки позивач не є власником квартири, він не має права вимагати виселення [PERSON] Вважає, що підстав для задоволення позову немає, просить в його задоволенні відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримала і пояснила, що після постановлення рішення суду про скасування рішення ради про приватизацію вказаної квартири і відповідного свідоцтва про право власності на неї вказана квартира перейшла у власність територіальної громади в особі Запорізької міської ради, але на даний час право власності в реєстраційній службі не зареєстровано, йде процес підготовки документів. Але рада не заперечує, що право користування вказаною квартирою належить позивачу [PERSON] Це право підтверджено безліччю судових рішень. [PERSON] на даний час мешкає в квартирі без законних на те підстав. Вказана квартира йому в користування Радою не надавалась, а він був вселений в квартиру попередніми власниками. У звязку з відновленням права користування вказаною квартирою [PERSON] проживання [PERSON] в цій квартирі порушує саме право користування [PERSON]. Запорізька міська рада як власник квартири може звернутися до суду з аналогічними вимогами, але на даний час таких вимог не заявляє. Просить позов задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ст. 47 Конституції України та ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим ці правовідносини регулюються ст. 405,406 ЦК України, а якщо житло є державною чи комунальною власністю ст.61,62,64,65 ЖК України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. З аналізу ст.15,16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав та інтересів здійснюється судом у спосіб, визначений законом, зокрема, шляхом припинення дії, яка порушує право. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований в [INFO], однак за вказаною адресою не мешкає. Відповідач [PERSON] також зареєстрований за вищевказаною адресою і фактично мешкає в спірній квартирі. Вказані обставини визнаються сторонами, тому не підлягають доказуванню на підставі ст. 61 ЦПК України. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 28.11.2011р., залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.01.2012р., у звязку з чим воно набрало законної сили 11.01.2012р., відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та зняття його з реєстрації. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 23.01.2012р., залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.04.2012р., у звязку з чим воно набрало законної сили 11.04.2012р., відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою №269 будинку №30 по вул.. Воронезька м.Запоріжжя, зняття [PERSON] з реєстрації за вказаною адресою. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2015р., частково скасованим рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 30.04.2015р., які набрали законної сили 30.04.2015р., [PERSON] вселено в квартиру [ADDRESS], вказана квартира витребувана із незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] і передана Запорізькій міській раді, [PERSON] і [PERSON] виселені із вказаної квартири. Вказаними судовими рішеннями, що набрали законної сили встановлено такі обставини, які на підставі ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Квартира [ADDRESS] була видана 21.12.1979 р. на підставі ордеру [PERSON] на сімю з чотирьох чоловік, яка складалася з неї, [PERSON] та [PERSON], [PERSON] 17.01.1993 р., у [PERSON] народився син - позивач по справі - [PERSON] і був зареєстрований в цій квартирі та проживав в ній разом з мамою, яка загинула в ДТП 06.09.1997р. Розпорядженням голови Хортицької районної адміністрації № 378 від 08.02.2000р. над [PERSON] встановлена опіка і за ним закріплено частину житлового приміщення по вул. Воронезькій, 30/269 у м. Запоріжжі. 17.01.2011р. [PERSON] виповнилося вісімнадцять років. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2011р. за позовом [PERSON] [PERSON] визнаний таким, що втратив право користування квартирою №269 будинку №30 по вул. Воронезькій у м.Запоріжжя та зобовязано ВГІРФО Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій зняти його з реєстрації за вказаною адресою. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2011р. вказане заочне рішення скасовано, справа призначена до нового судового розгляду і рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2011р., яке набрало законної сили 11.01.2012р., в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Однак в період чинності заочного рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 28.03.2011р., головою районної адміністрації ЗМР по Хортицькому району видано розпорядження №130 від 23.05.2011р. про передачу №269 будинку №30 по вул.\~\~ Воронезькій у м.Запоріжжя у приватну власність [PERSON] і йому видано свідоцтво про право власності на житло №44 серії САС №550832. 16.06.2011р. [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON], а останній 02.09.2011р. продав вказану квартиру [PERSON] та [PERSON] Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.08.2012р. розпорядження про приватизацію квартири [ADDRESS] та свідоцтво про право власності на житло за [PERSON] визнані недійсними та скасовані. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2013р. визнано недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 16.06.2011р. Тобто [PERSON] не мав законних підстав для набуття спірної квартири у власність та не мав права відчужувати придбану квартиру [PERSON] та [PERSON], а останні не мали права набувати спірну квартиру у власність, у звязку з чим вказана спірна квартира витребувана із незаконного чужого володіння [PERSON] і [PERSON] і передана Запорізькій міській раді, а вони виселені із вказаної квартири. Таким чином, судовими рішеннями встановлено, що квартира [ADDRESS] є власністю територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, позивач [PERSON] на законних підставах є користувачем вказаної квартири і судом було прийнято рішення про його вселення в спірну квартиру. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши надані суду докази на їх підтвердження, проаналізувавши вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про необхідність виселення відповідача [PERSON] з вищевказаної квартири в примусовому порядку без надання іншого житлового помешкання. При цьому, суд враховує, що позивач [PERSON] має право користування спірною квартирою, що знаходиться в комунальній власності, що в свою чергу, підтверджено низкою судових рішень, які набрали законної сили. Однак з незалежних від нього причин він не може здійснити належне йому право користування в силу проживання в спірній квартирі відповідача [PERSON], який не є позивачу [PERSON] членом сімї або був вселений до житла за його згодою. Відповідач відмовляється добровільно вселити позивача [PERSON] до спірної квартири, не оспорюючи при цьому його право користування вказаною квартирою, що в судовому засіданні підтвердив представник відповідача. Аналізуючи вказані обставини, суд вважає, що такими діями відповідач [PERSON] перешкоджає позивачу в вселенні та проживанні в спірній квартирі без достатніх на те законних підстав, чим порушує законне право позивача на користування житловим приміщенням, у звязку з чим на підставі ст. 15,16 ЦК України це право підлягає захисту судом шляхом виселення відповідача зі спірної квартири. Також суд враховує, що відповідач [PERSON] право власності на вказану квартиру немає, у звязку з чим його виселення не можна розцінювати як порушення чи обмеження права власності, гарантованого ст. 319,321 ЦК України. Ніяких доказів тому, що відповідач має законне право користування житлом, яке відноситься до комунальної власності, суду також не надано. Зокрема, сторони не оспорювали і це підтвердив представник третьої особи, що в установленому законом порядку спірна квартира відповідачу [PERSON] Запорізькою міською радою чи іншими уповноваженими органами, які розпоряджаються комунальною власністю, в користування не надавалась. Він не є членом сімї законного користувача позивача [PERSON], у звязку з чим мав би рівне з ним право користування спірним помешканням на підставі ст. 61-65 ЖК України. Вселення відповідача в спірну квартиру та його проживання там з 2012р. було повязано з здійсненням права власності на квартиру [PERSON] та [PERSON], які на той момент мали право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, не зважаючи на те, що на той момент судовими рішеннями вже було підтверджено право [PERSON] на користування вказаною квартирою, передача квартири у власність [PERSON] в порядку приватизації була визнана незаконною. Однак враховуючи, що в подальшому судовим рішенням був визнаний недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON], і встановлено, що останній не мав права відчужувати квартиру родині [PERSON] і вони незаконно володіли нею, а також те, що спірна квартира судовим рішенням витребувана із незаконного володіння [PERSON] та передана власнику територіальній громаді м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, а [PERSON] виселені з квартири, суд вважає, що право користування вказаною квартирою відповідача [PERSON], яке було залежним від права власності [PERSON] і вважалось сервітутним, є припиненим з моменту припинення права власності [PERSON]. Той факт, що на даний момент Запорізька міська рада не зареєструвала право власності територіальної громади на спірну квартиру, і власниками в реєстрі право на нерухоме майно рахуються [PERSON] і [PERSON], не впливають на висновку суду про необхідність виселення відповідача з вказаної квартири, оскільки право власності територіальної громади м.Запоріжжя на спірну квартиру і її витребування із незаконного володіння [PERSON] підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили і є обовязковими для виконання. Крім того, відсутність реєстрації права комунальної власності не впливає на право користування житлом позивача [PERSON], законність якого підтверджена також низкою судових рішень, які набрали законної сили та є обовязковими для виконання. У звязку з цим немає підстав вважати, що відповідач користується квартирою на законних підставах. Відповідні доводи представника відповідача суд вважає безпідставними. При постановленні рішення суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що позивач не має права заявляти вимогу про виселення відповідача, оскільки не є власником вказаного житлового помешкання. В даному випадку суд враховує, що власником житла Запорізькою міською радою, яка діє від імені територіальної громади м.Запоріжжя, не заявляються самостійні вимоги про виселення [PERSON], однак його проживання в цій квартирі порушує саме права позивача [PERSON] як законного користувача житлового помешкання, що дає [PERSON] на підставі ст.15,16 ЦК України право самостійно захищати своє порушено право в судовому порядку, в т.ч. і шляхом предявлення вимоги про виселення відповідача, яке направлено на припинення дії, що порушує його право користування житлом. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині виселення відповідача із житлового помешкання слід задовольнити. Позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою є безпідставними, оскільки відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто рішення суду про виселення особи з житлового приміщення є самостійною правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації. Таким чином, підстав для задоволення позовних вимог в цій частині суд не знаходить, в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60грн.

Outcome: partial