Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом і зазначив, що 13 травня 2008 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №HMLOGA0000000011, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 25000 доларів США на строк з 13 травня 2008 року по 13 травня 2028 року зі сплатою 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Внаслідок порушення [PERSON] своїх зобовязань за цим договором виникла заборгованість і відповідач подав відповідний позов до суду. Саме з розрахунку, який був доданий до позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк», позивач дізнався, що крім відсотків за користування кредитом, відповідач на підставі п. 8.1 кредитного договору утримував з [PERSON] винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 3% річних від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та винагороду за резервування ресурсів в розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення фінансового моніторингу. Крім цього, згідно з п.5.1 кредитного договору [PERSON] у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі, який визначений у п.8.4 договору (0,15% від суми простроченого платежу) за кожен день прострочки. Одночасно відповідно до п.5.3 кредитного договору у випадку порушення [PERSON] будь-якого грошового зобовязання за договором понад 30 календарних днів, відповідач має право нарахувати штраф в розмірі 250 грн. плюс 5% від суми позову. Позивач вважає вищезазначені пункти кредитного договору такими, що суперечать вимогам законодавства. Відповідно до ч.1 і ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відтак позивач вважає, що умови п.8.1 кредитного договору є несправедливими. А враховуючи, що штраф і пеня є різновидами неустойки, в порушення вимог ст.. 61 Конституції України п. 5.1 та п.5.3 договору на позивача покладається подвійна цивільно-правова відповідальність одного і того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобовязання. У звязку з тим, що визнання недійсним зазначених пунктів договору зумовлює зміну інших положень договору, позивач просив визнати недійсним кредитний договір в цілому. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з вищезазначених підстав, просили задовольнити позов. Представник відповідача позов не визнав. В судовому засіданні, а також в своїх письмових запереченнях зазначив, що підпис позичальника на кредитному договорі, а також та обставина, що позивальником виконувалися всі умови кредитного договору свідчить про те, що Банк та позичальник досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. В кредитному договорі види винагород, які позичальник сплачує банку, були визначені наперед. Крім цього, перед укладенням договору банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч.2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У позивача таким чином була можливість не погоджуватися на умови кредитного договору, однак позивач все ж підписав кредитний договір. Позивачем не доведено, що умови кредитного договору є несправедливими. Посилання позивача на ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є намаганням уникнути відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору. Тому представник відповідача просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до копії кредитного договору №HMLOGA0000000011, відповідач надав позивачу кредит в сумі 25000 доларів США на строк з 13 травня 2008 року по 13 травня 2028 року зі сплатою 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.5-7). Додатком №2 до кредитного договору було встановлено графік погашення кредиту, який був підписаний позивачем (а.с.18-21). Позивач також був ознайомлений з загальною вартістю кредиту (а.с.22). Згідно з копією заяви на видачу готівки №1 відповідач видав позивачу кредит в сумі 25000 доларів США (а.с.24). Як видно з копії висновку експерта за результатами проведення судової економічної експертизи від 29 березня 2016 року №07/10/2015-02 розмір реальної процентної ставки складає 24,46% порівняно до річної процентної ставки 15% на залишок по кредиту та щомісячної винагороди за резервування ресурсів 4,08% річних за кредитним договором (а.с.30-109). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до п.7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною(сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Аналізуючи спірний кредитний договір, суд вважає, що він був укладений. Зокрема, жодна з сторін не заперечує факт його укладення. Згідно з п.5.1 договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі, який визначений п.8.4 договору за кожний день прострочки. Відповідно до п.5.3 договору при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більш ніж 30 днів, Позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн. +5% від суми позову (а.с.6 на звороті). За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ст.. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка була висловлена в постанові по справі №6-2003цс15, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тому суд вважає, що оскільки п.5.1 кредитного договору уже встановив цивільно-правову відповідальність за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту, то п.5.3 в частині сплати позичальником штрафу в розмірі 250 грн.+5% від суми позову за порушення ним строків платежів більш, ніж на 30 днів, при погашенні саме заборгованості по кредиту слід визнати недійсним, оскільки він суперечить чинному законодавству України. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка була висловлена в постанові по справі №6-40цс13, аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Відповідно до 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 згідно зі статтею 217 ЦК ( 435-15 ) правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що умови п.8.1 кредитного договору в частині сплати позичальником винагороди за надання фінінсового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, та в частині сплати позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди позивачу. Тому суд вважає, що такі умови п.8.1 кредитного договору слід визнати недійсними. Посилання представника відповідача на те, що позивач сам погодився на такі несправедливі умови в момент укладення договору суд не приймає до уваги, оскільки такі умови кредитного договору не відповідають чинному законодавству- Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, недійсність саме цих умов кредитного договору, що не відповідають чинному законодавству, не впливають ніяким чином на решту умов кредитного договору. Тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме слід визнати недійсними умови п.5.3 в частині сплати позичальником штрафу в розмірі 250 грн.+5% від суми позову за порушення ним строків платежів більш, ніж на 30 днів, при погашенні саме заборгованості по кредиту та умови п.8.1 в частині сплати позичальником винагороди за надання фінінсового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, та в частині сплати позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. В решті позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати позивача у виді 551,20 грн. судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, підтверджені відповідною квитанцією (а.с.1) та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial