Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31.03.2013 року та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2009 року він є власником 19/100 частин будинку [ADDRESS] в м. Ірпінь Київської області у позивача також виникло право на спадщину на 22/100 частини даного будинку після смерті його матері [PERSON], однак дану частину будинку до цього часу ще не оформив, а лише вступив в управління та володіння спадковим майном. Позивач зазначив, що у 2011 році у позивача було виявлене онкологічне захворювання і було призначене медичне лікування та проведена операція. Оскільки він досяг пенсійного віку і його пенсії не тільки не вистачало на оплатне лікування, але й на повноцінне харчування з урахуванням виявленого у нього захворювання, то матеріальну та моральну підтримку надавали знайомі. Відповідачка [PERSON], яка являється також його знайомою, запропонувала йому свою допомогу, але з умовою, що він переоформить на неї частину належного йому будинку [ADDRESS] в м. Ірпінь Київської області. Позивач вказує, що оскільки на той час він потребував матеріальної та фізичної допомоги та стороннього догляду, то погодився безоплатно переоформити вже оформлену на його ім'я частини будинку [ADDRESS] в м. Ірпінь Київської області на ім'я відповідачки, оскільки вважав, що взамін відповідачка буде безоплатно забезпечувати його ліками, харчуванням та доглядати в разі необхідності. 28.08.2013 року у приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Білоконь С.І. вони оформили договір дарування 19/100 частин будинку [ADDRESS] в м. Ірпінь Київської області. Інші 22/100 частини даного будинку на які у нього виникло право в порядку спадкування за законом після смерті матері, він залишив собі, так як вважав, що вони з відповідачкою будуть користуватись входом та верандою разом та вона буде також безоплатно допомагати йому, так як за станом здоров'я потребує такої допомоги. Але після підписання у приватного нотаріуса договору дарування 19/100 частин будинку [ADDRESS] в м. Ірпінь Київської області та отримання у нотаріуса оригіналу договору дарування, відповідачка жодного разу не цікавилась його станом здоров'я, не надавала ніякої ні матеріальної, ні моральної допомоги, не допомагала йому продуктами харчування та ліками, хоча саме за це він підписав договір дарування належної йому частини будинку на її ім'я. Позивач вважає, що договір дарування 19/100 частин будинку повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.229 ПК України, так як при його вчинені, він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення. У договорі дарування, який був підписаний ним у приватного нотаріуса Білоконь С.І. хоча і вказано про роз'яснення їм ряду статей Цивільного кодексу України, але він як юридично необізнана людина не знав і не знає зміст кожної із вказаних в договорі статей,і саме його необізнаність була використана відповідачкою. Оскільки він був впевнений, що після отримання відповідачкою від нього по договору дарування 19/100 частин належного йому будинку [ADDRESS] в м. Ірпінь Київської області відповідачка повинна була безоплатно забезпечувати його утримання та догляд у зв'язку з виявленим у нього захворюванням, то дана обставина свідчить про те, що він помилявся відносно природи укладеного між нами правочину, так як фактично мав на увазі договір довічного утримання. У зв'язку з вищевикладеним, просив визнати договір дарування 19/100 частин будинку [ADDRESS] в м. Ірпінь Київської області, укладений 28.08.2013року №1331 між мною, [PERSON] та [PERSON] у приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Білоконь С.І. недійсним. Заслухавши пояснення представників позивачів, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає,що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 725 ЦК України передбачено, що договором дарування може бути встановлений обов'язок обдарованого вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення ( передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред'являти вимог до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдарованого виконання покладеного на нього обов'язку на користь третьої особи. У разі смерті дарувальника, оголошення його померлим , визнання безвісно відсутнім чи недієздатним виконання обов'язку на користь третьої особи має право вимагати від обдарованого особа, на користь якої встановлений цей обов'язок. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, доказуванню підлягає наявність помилки [PERSON] у розумінні правочину, його наслідків, прав і обов`язків сторін. Із договору дарування від 28.08.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдаровуваним, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Білоконь С.І. ( а.с. 7-8) Зі змісту пункту 11 зазначеного договору вбачається, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладався між сторонами договору, роз'яснені їм нотаріусом. Крім того, дарувальник стверджував ( п. 12 Договору ) що дарування здійснено ним у відповідності до їхньої волі, без застосування фізичного чи психічного тиску . Наведене свідчить, що позивач, звернувшись до нотаріуса з проханням посвідчити угоду, бажав укласти саме договір дарування квартири , а не договір довічного утримання, або інше. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача, що він помилявся щодо характеру самої нотаріальної дії, вважаючи, що оформляє договір довічного утримання, не підтверджено будь-якими доказам. Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що договір дарування спірної частини будинку було укладено [PERSON] внаслідок помилки, не підтвердили це і у судовому засіданні допитані свідки, так як вони не були присутнім під час укладення договору дарування, а відомості про наміри позивача їм відомо лише з його слів. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивач не довів у суді, що договір дарування квартири вчинено ним під впливом помилки та у задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним належить відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed