Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належав будинок [ADDRESS]. У даному будинку він проживає після розірвання шлюбу з матір`ю відповідачки, залишивши колишній дружині і доньці квартиру у якій вони проживали до цього. На початку жовтня 2006 року відповідачка запропонувала йому свої послуги по забезпеченню доглядом харчуванням, утриманням будинку в належному стані, оплаті комунальних послуг за будинок. Замість цього вона попросила відписати їй належний йому будинок [ADDRESS]. Після підписання договору дарування, який він вважав договором довічного утримання, донька не виконувала свої зобов'язання щодо утримання і припинила з ним всяке спілкування. Відповідачка жодного дня не проживала в вищевказаному будинку, і її місцезнаходження позивачу було невідоме. Також позивач вказує, що він виявив, що уклав не договір довічного утримання, як хотів, а договір дарування лише після укладення нового шлюбу, оскільки вимогою нової дружини було створення спільної власності. Вважає договір дарування удаваним правочином, оскільки сторони мали на меті укладення договору довічного утримання. Враховуючи наведене позивач просить суд визнати недійсним договір дарування будинку [ADDRESS] укладений 27 жовтня 2006 року між ним та відповідачкою [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Звенигородської районної приватної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі № 4189 Позивач та його представник в судовому засіданні свої вимоги підтримали, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Позивач пояснив, що на час укладення спірного договору донька пообіцяла, що допоможе виплатити йому борги перед фізичними особами, зробити ремонт у будинку, провести до будинку газ та воду і доглядати за позивачем, натомість він у свою чергу повинен подарувати їй будинок. Після підписання у нотаріуса спірного договору доньку він більше не бачив. Борги за нього вона не погасила, ремонт у будинку не зробила, газ та воду не провела і спілкування з позивачем уникає. Разом з тим, позивач і на даний час проживає у даному будинку зі своєю новою дружиною, яку зареєстрував там і жодних вимог про виселення чи заперечень щодо проживання в цьому будинку донька не висловлювала. Крім того позивач пояснив, що про те, що укладався договір дарування йому було відомо одразу, проте він не знав що у ньому немає умов щодо його догляду та щодо ремонту у будинку. Після посвідчення договору один примірник договору знаходився у позивача, проте про відсутність вказаних умов йому стало відомо лише у 2008 році. З цього часу і до 2015 року позивач не звертався за захистом своїх прав, оскільки чекав, що донька виконає свої обіцянки щодо догляду за ним та іншого. У 2015 році він усно звертався до нотаріуса, яка посвідчувала вказаний договір з клопотанням його розірвати, проте нотаріус повідомляла, що для цього необхідно дочекатися приїзду відповідачки. Доказів такого звернення позивач не надав. Представник Відповідачки у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на безпідставність позовних вимог та заявив про застосування строків позовної давності. Подав письмові заперечення через канцелярію суду. Просив у задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що про обставини укладення спірного договору їй нічого не відомо, вона познайомилася з позивачем вже після його укладення. Вона може засвідчити лише той факт, що донька позивача протягом тривалого часу до нього не приїздить. Свідока [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною позивача. Підставою подачі вказаного позову позивачем стала образа на доньку через уникнення нею спілкування з ним. Про обставини укладення спірного договору їй нічого не відомо, оскільки вона познайомилася з позивачем вже після його укладення. Про те, що відповідачка обіцяла доглядати позивача, зробити ремонт у будинку та ін. їй повідомив позивач вже під час звернення до суду. Вказаний договір вона побачила ще у 2012 році, коли оформлювали з позивачем субсидію. Про те, що це договір дарування, а не будь-який інший правочин їм було відомо. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 27 жовтня 2006 року між сторонами було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував своїй дочці, відповідачці по справі будинковолодіння [ADDRESS] що належав йому на праві особистої приватної власності. Договір посвідчений приватним нотаріусом Звенигородської районної приватної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі № 4189. За умовами договору обдарована набуває права власності на згадане домоволодіння з моменту посвідчення договору в нотаріальній конторі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладені договору сторонами було дотримано вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України, що посвідчено приватним нотаріусом Звенигородської районної приватної нотаріальної контори, а також досягнуто згоди з усіх істотних умов. Укладаючи договір дарування, відповідач не брала на себе обов'язок матеріально допомагати позивачу, сплачувати комунальні послуги. Ч. 1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою визнання правочину недійсним. Верховний Суд України під час розгляду справи N 6-133цс12 в постанові від 14 листопада 2012 р. дійшов висновку, що оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Твердження позивача про те, що він ма намір укласти договір довічного утримання не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано. Крім того таке твердження спростовується і показами позивача, наданими ним у судовому засіданні. Посилання позивача на нерозуміння суті укладеного правочину суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач мав повну цивільну дієздатність, його дієздатність обмежена не була. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Так, для укладення договору довічного утримання нормами ЦК України передбачено певні вимоги, які не були дотримані сторонами під час укладення договору. Аналізуючи зазначені вище норми, якими визначено поняття договору довічного утримання та договору дарування, суд приходить до висновку, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні,. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що між сторонами насправді було укладено договір довічного утримання, а не договір дарування, що на час виникнення договірних відносин між сторонами досягнута домовленість щодо істотних умов договору довічного утримання. Суд вважає, що, позивач усвідомлював характер договору, підписуючи договір дарування домоволодіння, позивач не міг не зауважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та ознайомлення щодо змісту та правових наслідків укладення договору. Доводи позивача щодо обіцянки відповідачки надавати їй матеріальну допомогу, не свідчить про її намір укладення договору довічного утримання, оскільки такий обов'язок не передбачений договором, що укладався. Більш того питання щодо надання догляду та допомоги у позивача після укладення договору не поставало, хоча як він стверджує з часу укладення договору більше не бачив позивачку. Суд вважає, що дії позивача несли послідовний характер, який був спрямований на дарування спірного будинку. Суд не бере до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки в судовому засіданні з їх показів встановлено, що цим особам нічого не відомо щодо обставин укладення Договору дарування між позивачем та відповідачкою. Відтак, підстав для визнання вказаного договору недійсним суд не вбачає. Крім того, представником відповідача у судовому засіданні заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного Кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Як зазначалось вище, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], в розумінні статті 3 ЦПК України, - не має, оскільки не обґрунтовано та не доведено, що його права чи інтереси порушені відповідачкою [PERSON], то, відповідно не підлягає до задоволення заява представника відповідачки про сплив строку позовної давності. В пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed