Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що 30 серпня 2018 року за участю автомобілів під керуванням сторін сталася ДТП , в результаті якої були завдані пошкодження належному позивачу автомобілю, які відповідач зобовязався відшкодувати до 15 жовтня 2018 року шляхом сплати 500 доларів США. Зазначив, що відповідач не бажає відшкодовувати завдану матеріальну шкоду, що виводить позивача з рівноваги, змушує переживати, нервувати та докладати додаткові зусилля для організації свого життя. У звязку з наведеним просить стягнути з відповідача 13887 грн матеріальної шкоди та 10200 грн моральної шкоди. У судове засідання позивач не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 24). Відповідач у судове засідання також не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З огляду на те, що в справі є достатньо матеріалів стосовно прав та взаємовідносин сторі,н суд, на підставі наявних доказів, ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 30 серпня 2018 року відповідачем була складена розписка про те, що за участю автомобілів під керуванням сторін сталася ДТП, та якою відповідач зобовязався відшкодувати до 15 жовтня 2018 року завдані матеріальні збитки в сумі 400-500 доларів США (а.с. 5). Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22 ЦК України). Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобовязання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобовязання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобовязання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобовязання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою у Постанові [PERSON] Верховного Суду України від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, враховуючи відсутність у суду права змінювати грошовий еквівалент зобовязання, суд вважає за потрібне відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 13887 грн матеріальної шкоди, оскільки зобовязання відповідача визначене не у гривні, а в іноземній валюті. Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачене право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна (п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки, позивачем не доведено належними та достатніми доказами обставини, на які він покликається, як на підставу вимоги про стягнення моральної шкоди, зокрема факту докладення ним додаткових зусиль для організації свого життя, його нервування та наявності у нього психотравм та загострення шкірзахворювання.

Outcome: dismissed