Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, де просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є власниками житлового будинку [ADDRESS] згідно договору дарування частини житлового будинку №2282 від 13.12.2000 року та договору купівлі - продажу частини житлового будинку №538/3 від 25.06.2004 року. Відповідач зареєстрований в даному будинку, але не проживає в ньому більше чотирьох років, не несе ніяких витрат по його утриманню, не відноситься до нього як до свого помешкання. Так як відповідач не виконує обов'язок передбачений ст. 64 Житлового кодексу пов'язаний з утриманням житлового приміщення та оплатою комунальних послуг, чим суттєво погіршує житлові умови, створює перешкоди в користуванні будинком в зв'язку з чим позивач несе додаткові витрати по оплаті комунальних платежів, що порушує його право на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном відповідно до ст. 150 ЖК України. В судове засідання [PERSON] не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася повторно, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши заочне рішення відповідно до вимог ст., ст. 224 - 226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України). Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено наступне. Згідно договору дарування частини житлового будинку №2282 від 13.12.2000 року та договору купівлі - продажу частини житлового будинку №538/3 від 25.06.2004 року, позивачу належить житловий будинок [ADDRESS] Згідно довідки виконкому Войнівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області №962 від 09.11.2016 року та акту обстеження місця проживання №921 від 09.11.2016 року [PERSON], [INFO], зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS] але за вказаною адресою не проживає з 2012 року. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач не проживає в житловому будинку [ADDRESS] більше чотирьох років, що перешкоджає позивачу вільно, на свій розсуд, розпоряджатися належного йому на праві приватної власності будинку, відповідно до ст.ст. 319, 383 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.2 ст. 16 ЦК України. Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116, 157 ЖК України, або ж в порядку ст.405 ч.2 ЦК України, згідно якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, суд вважає, що маються підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про визнання особи втративши право користування жилим приміщенням, розглядається відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст., ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження. Реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою, фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ч.2 ст.405 ЦК України.

Outcome: approved