Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 листопада 2013 року він уклав з відповідачем договір, який просить визнати недійсним, оскільки був введений відповідачем в оману щодо змісту цього правочину. Укладаючи договір, під впливом обману з боку відповідача, був переконаний, що укладає договір позики, на вимогу іншої сторони, вніс перший внесок в сумі 4800 грн. на рахунок відповідача, нібито в якості підтвердження своєї платоспроможності погашення позики, та за умови подальшого зарахування цієї суми в рахунок внесення чергових платежів за договором позики, яку позивач просив надати йому в сумі 80 000 грн. Працівники відповідача його запевнили, що протягом трьох-п'яти днів він отримає на наданий ним рахунок кошти у розмірі 80000 грн. Однак до вказаної дати він кошти не отримав, а запропонували сплатити черговий місячний платіж, як це передбачено договором, про що його було проінформовано та надано квитанцію до сплати. Такі нагадування проводилися постійно. Після того, як відповідач не надав йому позики до зазначеної дати, він став знепокоюватись та звернувся за допомогою до фахівців права. Зазначає, що з його боку була присутня помилка щодо природи правочину при укладенні оспорюваного договору. Крім того, не маючи ліцензії на право здійснення діяльності в сфері надання фінансових послуг, відповідач взагалі не мав права укладати з позивачем договорів, за якими він може залучати його кошти. Також вказав, що положення оспорюваного договору містить ознаки нечесної підприємницької практики, діяльність ПП «Кредит-24» фактично є діяльністю з надання фінансових послуг, оскільки має характерні для таких послуг ознаки, але здійснюється відповідачем без відповідної ліцензії, з боку відповідача має місце нечесна підприємницька практика. Вважає, що він вчинив правочин під впливом обману з боку відповідача, який замовчував існування обставин, які могли перешкодити укладенню договору, а саме відсутність у відповідача права (ліцензії) на укладення подібних договорів, навмисно повідомив позивачу, що він укладає саме договір позики, знаючи про те, що він укладає зовсім інший за своєю юридичною природою договір - договір про надання послуг. Позивач зазначив, що йому нанесені прямі матеріальні збитки в сумі 4800 грн. у вигляді сплати одноразового комісійного платежу, та з урахуванням того, що відповідач застосував обман (в порядку ст. 230 ЦК України) вважає, що має право на відшкодування збитків у подвійному розмірі, тобто в сумі 9600 грн. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача він втратив віру в людяність та порядність, вимушений був хвилюватись внаслідок того віддав останні кошти отримання позики та був обманутий, що в свою чергу привело до довгої депресії та пригніченого стану, чим йому завдано моральну шкоду. Просив визнати недійсним укладений з відповідачем договір разом з додатками до договору та стягнути з відповідача на свою користь на відшкодування збитків в подвійному розмірі 9600 грн. та на відшкодування моральної шкоди 900 грн. В судове засідання позивач не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, свої вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Зі згоди позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що сторони у справі уклали договір. Згідно з договором від 27 листопада 2013 року № 112630, укладеним між позивачем та відповідачем, та додатками до нього, які є його невід'ємною частиною, предметом якого є надання виконавцем системи послуг, спрямованих на придбання замовником товару, зазначеного в Додатку № 1 до даного договору на Умовах. Згідно умов договору відповідач зобов'язується виконувати адміністрування Спілки Клієнтів та вчиняти певні правочини, які сприяють виконанню умов цього договору, та здійснювати наступні дії: софрмувати Спілку Клієнтів; організовувати своєчасну оплату товару; організовувати та проводити видачу коштів, що надає право на купівлю та отримання клієнтом товару; здійснити оплату товару для клієнта та передати його клієнту; інші послуги зазначені в Умовах програми. За ст. 3 цього Договору клієнт, поряд із іншим, зобов'язується сплатити одноразово внесок на оформлення всіх необхідних документів за проведення заходів, пов'язаних з виконанням Умов Договору, проведенням видачі коштів, придбання товару Клієнтом та оформлення відповідної документації; регулярно сплачувати загальний щомісячний платіж згідно умов, зазначених в додатку № 1 до даного договору. Відповідно до ст. 7 Договору його складено в двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної сторони. Згідно ст. 6 Договору підписання цього договору, а також додатків до нього, є свідченням того, що сторони повністю зрозуміли визначення, умови та зміст договору та додатків до нього. Усі підписані додатки до цього договору є невід'ємними його складовими частинами (а.с. 8-11). На виконання умов даного договору позивач 27 листопада 2013 року сплатив 4800 грн. одноразового внеску (а.с. 12). Таким чином, позивач за оспорюваним договором виявив бажання отримати кошти, добровільно скориставшись наданими йому послугами, і у кінцевому результаті не за рахунок залучення інших споживачів, а за рахунок власних внесених коштів. З матеріалів справи вбачається, що позивач засвідчив своїм підписом повне розуміння ним значення та умов договору, його правові наслідки, отримав від представника відповідача усі пояснення, уважно прочитав та зрозумів усі визначення, умови та зміст договору. В той же час пунктом 3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» визначено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема із надання фінансових послуг. Згідно з п.п. 1,5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено у п.п.2,6,11-1 ч.1 ст.4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Пунктом 4 ч.1 ст. 34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 34 вказаного Закону здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліценції. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Згідно з п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 02 червня 2011 року №3462-VI (введено в дію з 09 січня 2012 року) фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»). Із викладеного вбачається, що для укладення 27 листопада 2013 року договору з позивачем відповідач повинен був отримати у встановленому законом порядку відповідну ліцензію, однак суду не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у відповідача такої. В силу ч. 1 ст. 203, ч. 1,3 ст. 215, ст. 227 ЦК України, вчинення ПП «Кредит24» оспорюваного правочину без відповідного дозволу (ліцензії) є підставою для визнання такого договору недійсним. Виходячи з правових наслідків недійсності правочину, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4800 грн. 00 коп. на повернення внесеного ним за договором платежу. Суд також приходить до висновку, що стягнення сплаченої позивачем суми у подвійному розмірі не ґрунтується на ч. 2 ст. 230 ЦК України, оскільки сплачені ним суми не є збитками, і ці кошти підлягають поверненню позивачу в одинарному розмірі в порядку реституції за наслідками недійсної угоди. У позові про відшкодування моральної шкоди треба відмовити, оскільки позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження її заподіяння. Враховуючи викладене, суд відмовляє в іншій частині позовних вимог за необґрунтованістю. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial