Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визначити, що частка померлого [PERSON] земельної ділянки площею 0,0162 га, кадастровий номер 4610137200:04:004:0064, розташованої за адресою [ADDRESS] а становила 35/50 часток, а також визнати за ним право власності на таку частку земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що його батьку [PERSON] та відповідачу на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок на [ADDRESS] і на підставі розпорядження ЛРА ЛМР № 105 від 22.03.2010 батько став власником 35/50 часток будинку, а відповідач стала власником 15/50 часток будинку. Натомість, згадана вище земельна ділянка, на якій розташований будинок [ADDRESS] , належала його батьку та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Батько позивача помер [INFO] , після чого звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що частка померлого у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку не визначена, а також відсутні правовстановлюючі документи. Оскільки земельна ділянка та житловий будинок є цілісним об`єктом нерухомого майна, а відповідач не з`являється до нотаріуса для визначення частки померлого, просить в судовому порядку визначити, що частка померлого становила 35/50 частки земельної ділянки та визнати за ним таке право власності. Відповідач подала відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Відповідач ніколи не оспорювала, не оспорює, визнавала та визнає право позивача на 35/50 ідеальних частин будинку та землю і докази протилежного у суду відсутні. Така земельна ділянка призначена для обслуговування житлового будинку та між сторонами в натурі не розподілялась. Частки в будинку теж не виділені. Позивач не є власником земельної ділянки і тому не може заявляти вимоги про визнання права власності на таку. Також, звертаючись до нотаріуса, позивач просив провести розподіл земельної ділянки, а не визначити належну йому частку та крім того, не подав нотаріусу правовстановлюючих документів на земельну ділянку та після відмови нотаріуса не оскаржував її і погодився з нею. Вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, не довів, що відповідач порушує, не визнає, або оспорює його права і тому просить в позові відмовити. У відповіді на відзив позивач зазначає, що не взмозі в позасудовому порядку оформити спадкові права на земельну ділянку, оскільки відповідач не з`являється до нотаріуса для підписання договору про поділ спільного сумісного майна. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони не подали. Про необхідність надання можливості для подання додаткових пояснень сторони до суду не звертались, внаслідок чого суд не давав дозволу на надання додаткових пояснень щодо окремих питань, як того вимагає ч. 5 ст. 174 ЦПК України. Незважаючи на відсутність такого дозволу, відповідач подав додаткові письмові пояснення щодо відзиву та відповіді на відзив, зміст яких відображає ставлення відповідача до позову. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 27.03.2020. Суддя своєю ухвалою від 14.04.2020 прийняв позовну заяву та відкрив провадження у справі, призначивши таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Одночасно, сторонам визначено строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Крім того, в порядку підготовки справи до розгляду витребувано у приватного нотаріуса Гулієва А.А. копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , а у ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» - матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] . Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22.10.2020. Справа призначена до судового розгляду по суті. Узагальнена позиція учасників справи. Позивач, а також його повноважний представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Повноважний представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти обґрунтованості позову з підстав, викладених у відзиві. Крім того зазначив, що відповідач надавала згоду на проведення поділу земельної ділянки в рівних частках, а також у неї є оригінал витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірної земельної ділянки, який вважає правовстановлюючим документом. Просить в позові відмовити. Позиція суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] , належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи № 9/2016, заведеної після смерті [PERSON] , оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до таких висновків. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Відповідно до копій свідоцтв про право власності на будинок [ADDRESS] (а.с.9, 10), відповідачу на праві приватної власності належить 15/50 частин цього будинку, що становить 110,3 кв.м. [PERSON] на праві приватної власності належало 35/50 частин цього будинку, що становить 162,5 кв.м. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 20.11.2012 (а.с.7), співвласники [PERSON] та [PERSON] здійснили розподіл земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою [ADDRESS] , згідно якого земельна ділянка площею 0,0162 га, що становить 16/100 належить [PERSON] та [PERSON] ; земельна ділянка площею 0,0153, що становить 15/100 - [PERSON] ; земельна ділянка площею 0,0266 га, що становить 27/100 - [PERSON] ; земельна ділянка площею 0,0419 га, що становить 42/100 - [PERSON] . Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.19), земельна ділянка 0,0162 га, кадастровий номер 4610137200:04:004:0064, яка власне і є предметом спору в даній справі, на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та відповідачу. Відповідно до копії заповіту від 10.10.2013 (а.с.34 матеріалів спадкової справи), [PERSON] належний йому автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель Passat 1.8, д.н.з. [NUMBER] заповів [PERSON] , а все інше майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось заповів позивачу. [PERSON] помер [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.11). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.11.2016 (а.с.14), позивач після смерті [PERSON] успадкував 4/5 часток з 35/50 часток житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд. Інших 7/50 часток цього будинку, які належали спадкодавцю відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом успадкувала дружина померлого та мама позивача - [PERSON] [PERSON] померла [INFO] . Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.09.2017 (а.с.17), позивач після смерті [PERSON] успадкував 7/50 часток житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд. Таким чином, на даний час позивач є власником 35/50 часток будинку [ADDRESS] . Відповідно до постанови ПН ЛМНО від 20.08.2018 № 135/02-31 (а.с.21), позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 35/50 часток земельної ділянки площею 0,0162 га, розташованої за адресою [ADDRESS] , оскільки [PERSON] не з`явилась до нотаріуса та не надала своєї згоди на визначення часток, та крім цього, позивач не надав документів, які підтверджують право власності на спірну земельну ділянку. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд не може не згадати, що він уже розглядав спір між тими самими сторонами щодо згаданої вище земельної ділянки (справа № 463/5701/18). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2019 (а.с.46-50), яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21.10.2019 (а.с.54-59) відмовлено в позові [PERSON] про визнання за ним права власності 35/50 часток земельної ділянки площею 0,0162 га, кадастровий номер 4610137200:04:004:0064, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відмовляючи у задоволенні такого позову суд виходив з того, що належним способом захисту є пред`явлення позову про визначення частки, яка належала померлому на праві спільної сумісної власності. Крім того, вимогу про визнання права власності суд визнав передчасною, оскільки відповідач [PERSON] не оспорює права позивача на земельну ділянку. Дотримуючись таких висновків і розглядаючи цю справу суд враховує таке. Докази і доказування. Загальні принципи. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Крім того, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а обов`язок суду в силу вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України полягає лише в тому, що він повинен сприяти сторонам у реалізації такого обов`язку та створити їм рівні умови для доведення переконливості своєї позиції. В свою чергу, після забезпечення сторонам вказаної можливості обов`язок суду полягає в тому, що ним мають бути надані відповіді на такі аргументи сторін. Застосування згаданих принципів у цій справі. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.33), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Як позивач, так і відповідач отримали вказане повідомлення, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.36, 37). В кінцевому, інтереси позивача та відповідача представляли адвокати, а тому, в силу вимог ст. 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку роз`яснення сторонам їхніх прав та обов`язків. Внаслідок дії на території України карантину, процесуальні строки, в тому числі строки подання доказів були продовженими і з врахуванням вимог п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020, ці строки завершились 07.08.2020. Про дату, місце та час розгляду справи учасники справи повідомлялись належним чином. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Також, в порядку підготовки справи до розгляду суд витребував копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , а також інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] і ніщо не перешкоджало сторонам в ознайомленні з такими справами. Відтак, суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які цим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. ПРАВО Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Положеннями частини другої статті 370 ЦК України та частини другої статті 372 ЦК України визначено правило, згідно з яким у разі поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності, чи виділу частки з нього, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виходячи зі змісту статті 357 ЦК України, під терміном «визначення часток» слід розуміти визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні, внаслідок чого право власності на таке майно трансформується із спільної сумісної на спільну часткову, зберігаючи при цьому правовий режим спільної власності. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Разом з тим, згідно роз`яснень, наданих Пленумом ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 3.4 Інформаційного листа від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», розглядаючи спори, пов`язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК України спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Такої самої позиції дотримується і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, який під час розгляду цивільної справи № 490/6406/16-ц (постанова від 17.10.2018) визнав правильним задоволення позовних вимог про визначення розміру часток співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку через невизначеність таких часток та відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, наслідком чого є визнання права власності на таку частку. Сторони у справі не оспорюють, що частки у праві спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку не визначені, а тому, суд не вбачає перешкод для їх визначення в судовому порядку. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Під час розгляду цивільної справи № 693/598/13-ц (постанова від 10.10.2018р) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду роз`яснив, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. В справі яка розглядається батько позивача був власником 35/50 частин будинку, а відтак, право на земельну ділянку за ним слід визначити пропорційно його частці у праві власності на будинок. Оскільки одночасно з ухваленням такого рішення право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку припиниться та трансформується у спільну часткову власність, за відповідачем [PERSON] слід визначити 15/50 частин спірної земельної ділянки. Що ж стосується мотивів заперечення сторони відповідача, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. У справі яка розглядається, так само як і у справі № 463/5701/18 яка розглядалась тим же складом суду, відповідач прямо заявила, що ніколи не оспорювала права власності позивача та його батька на 35/50 частин спірної земельної ділянки (а.с.41 п. 1 висновків відзиву, а.с.47).Натомість, своєю бездіяльністю та ухиленням від явки до нотаріуса для визначення часток відповідач по суті позбавила позивача можливості оформити спадкові права після смерті батька. Суд не буде зупинятись на тій обставині, що відповідач отримала запрошення до нотаріуса на дату, яка вже минула, оскільки проявивши розумну обачливість вона не могла не розуміти, що суть питання полягає не лише в явці до нотаріуса, а в необхідності визначення часток у праві спільної сумісної власності. Навпаки, на думку суду, відповідач умисно використала таку помилку з тією метою, щоб в подальшому продовжувати свою пасивну поведінку направлену на створення перешкод у оформленні позивачем його спадкових прав. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. У своїх правових висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14 - 144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (№ 12-304гс18). У справі яка розглядається саме через бездіяльність відповідача як співвласника спірної земельної ділянки позивач позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права, а відтак, така бездіяльність є тим самим порушенням права, про яке згадується у статті 16 ЦК України і ефективним способом захисту від такого порушення є визначення часток у праві спільної сумісної власності, про що суд і ухвалює це рішення. Тому, позовну вимогу про визначення частки у праві спільної сумісної власності суд визнає обґрунтованою та ухвалює рішення про її задоволення. Відносно вимоги про визнання права власності на спірну частку земельної ділянки, на думку суду таку слід залишити без задоволення як передчасну. Зокрема, як вбачається зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.19), підставою виникнення права власності на спірну земельну ділянку є свідоцтво про право власності, серія та номер 13127931, видане 20.11.2013, видане реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції. По-перше, позивач обмежився виключно посиланням на відсутність правовстановлюючого документа однак навіть не навів обставин, при яких такий документ втрачено, а по-друге, ніщо в матеріалах справи не вказує на неможливість отримати дублікат згаданого вище свідоцтва, яке в поєднанні з цим рішенням суду дозволить позивачу оформити свої спадкові права. Тому, повертаючись до своїх висновків про змагальність, суд вважає вимогу про визнання права власності передчасною і недоведеною та в її задоволенні відмовляє. З іншої сторони, суд розуміє, що заперечити твердження «відсутні правовстановлюючі документи» вкрай важко, а скоріш, неможливо оскільки суд чи то навіть відповідач не має повноважень перевірити правдивість таких тверджень позивача. Однак, якби суд прийшов до висновку про необхідність визнання права власності в судовому порядку виключно на основі таких тверджень, то він би тим самим заохочував до зловживання у своїх правах шляхом створення штучних перешкод у оформленні спадкових прав виключно для того, щоб в подальшому на основі таких штучно створених перешкод право власності на спадкове майно визнавалось в судовому порядку, хоча нотаріус, на відміну від суду, перед тим як видати свідоцтво про право на спадщину вчиняє ряд юридично значущих дій, які визначені у главі 7 Закону України «Про нотаріат» і виключно за умови дотримання таких вимог закону видається свідоцтво про право на спадщину. На відміну від позасудового порядку, судовий порядок оформлення спадкових справ є винятковим способом захисту прав, застосування якого можливо виключно після того, як вичерпані всі позасудові способи. Крім того, як уже зазначалось вище, спосіб захисту має відповідати характеру порушеного права, яким у даній справі є виключно бездіяльність відповідача у визначенні часток, а не невизнання права позивача на частку в спадковому майні. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмір 840,80 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial