Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул. Слобожанська, 248 З, с. Осинове Новопсковського району Луганської області. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок № 248 З, розташований по вул. Слобожанській в с. Осинове Новопсковського району Луганської області. В зазначеному житловому будинку, окрім нього, зареєстрована його колишня дружина [PERSON] Відповідач тривалий час з 2012 року не проживає в належному йому будинку, її речей в будинку не має, однак в добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання вона не бажає, чим перешкоджає йому користуватися належним будинком, зокрема, скористатися пільгами, передбаченими законом. У звязку з чим він змушений звернутися до суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 10.08.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 26 вересня 2018 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач до судового засідання не зявився, в позовній заяві просить справу розглядати без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, в судове засідання повторно не зявилася, причини неявки суду не повідомила, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надала. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи без його участі, рішення просить винести на розсуд суду. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння, виданого 02.12.1994 виконкомом Осинівської сільської ради народних депутатів, на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: вул. Слобожанська (Леніна), буд. 248 З, с.Осинове Новопсковського району Луганської області. Таким чином, позивач є власником житлового будинку № 248 З, розташованого по вул. Слобожанській (Леніна) в с. Осинове Новопсковського району Луганської області Судом встановлено,\~що рішенням\~Новопсковського районного\~суду Луганської\~області від\~29.08.2012,\~яке набрало\~законної сили\~11.09.2012,\~ розірвано\~шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 24.04.1993 року Осинівською сільською радою Новопсковського району Луганської області, актовий запис № 2. З довідки про склад сім'ї, виданої 25.06.2018 виконкомом Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області за вих. № 615,\~вбачається,\~що позивач\~зареєстрований за\~адресою: вул. Слобожанська (колишня Леніна), 248 З, с. Осинове Новопсковського району Луганської області.\~Разом із\~ним за\~вказаною адресою\~зареєстровані:\~син [PERSON],\~[INFO], та співмешканка [PERSON], [INFO]. Згідно акту підтвердження не проживання, складеного депутатом Новопсковської селищної ради 7 скликання [PERSON], [PERSON], [INFO], фактично за вищевказаною адресою не проживає з 2012 року, про що також засвідчили сусіди [PERSON] та [PERSON] Вказаний акт зареєстрований у виконавчому комітеті Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області 25.06.2018 за № 614. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї, інших осіб. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сім'ї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що відповідач колишня дружина позивача з 2012 року, тобто понад 6 років, без поважних причин не проживає в житловому будинку, що належить на праві власності позивачу, договірні відносини між позивачем та відповідачем щодо винаймання спірного житла відсутні, а подальша реєстрація відповідача в належному позивачу будинку створює перешкоди у реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 248 З, розташованим по вул. Слобожанській (Леніна) в с. Осинове Новопсковського району Луганської області. За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги позивача, який просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул. Слобожанська (Леніна), буд. 248 З, с. Осинове Новопсковського району Луганської області, враховуючи, що відповідач відзиву на позов не надала, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, понесений ним при зверненні до суду, у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved