Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості, в якій зазначає, що відповідно до укладеного договору б/н від 22.07.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою, тарифами банку та є договором приєднання. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом\~на 31.03.2018\~року має\~заборгованість 51329\~грн.\~89 коп. Позивач просить суд стягнути з\~відповідача на свою користь заборгованість по договору в сумі 51329\~грн.\~89 коп., судовий збір. Ухвалою від 15.05.2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, так як згідно з вимогами ч.6\~ст.19 ЦПК України\~поданий спір є малозначним, а тому у відповідності до ст.274 ЦПК України\~справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 06.08.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості в порядку ст. 178 ЦПК України. Відповідач не заперечує\~той факт,\~що у\~ 2008\~році отримала\~в ПАТ\~КБ «ПРИВАТБАНК»\~банківську картку.\~В силу\~спливу часу,\~відповідач не\~памятає та\~йому \~не відомо,\~ чи\~був встановлений\~на ній\~кредитний ліміт.\~Картку відповідач\~отримала виключно\~для відкриття\~рахунку.\~Ніяких договорів\~при відкритті\~рахунку Банком\~видане не\~було.\~ Анкету-заяву заповнював працівник банку і, як згадує відповідач, сам вписав бажаний кредитний ліміт в сумі 5000 гривень. Працівник Банку пояснив, що саме так необхідно вчинити для видачі банківської карти. Будь-яких інших подробиць відповідач не памятає, однак з доданої до позовної заяви анкеті - заяви вбачається, що в ній відсутня інформація про те, в якій саме сумі встановлений кредитний ліміт і чи встановлений він взагалі. Разом з тим до позовної заяви не додано документів, які б підтверджували факт встановлення кредитного ліміту, про який йдеться. Хоча і відповідач не заперечує факт отримання картки, однак вона категорично заперечує факт отримання грошей за цією карткою або будь-якого іншого її використання. Тобто відповідач заперечує факт отримання кредиту. [PERSON] заперечує факт погашення кредиту, оскільки його, як вже зазначено, не отримувала. Відповідач також вказала, що до позовної\~заяви додано\~розрахунок суми\~заборгованості: станом на 23.09.2008 року; станом на 26.09.2008 року; станом на 14.01.2009 року. З них не зрозуміло, яким чином виникла заборгованість. Однак, перший з вказаних розрахунків починається з 23.09.2008 року. Хоча з розрахунку і не можливо точно встановити, коли ж на думку позивача виникла заборгованість. Вочевидь, що заборгованість виникла в 2008 році. Звідси випливає, що саме у 2008 році у позивача і виникло право на звернення до суду. З аналізу доданих до позову розрахунків випливає, що позивач почав нарахування штрафних санкцій саме з 2008 року. Відповідач заявила про застосування загального і спеціального строку позовної давності до основної вимоги та вимоги про стягнення штрафних санкцій, як однієї з обставин для відмови в задоволенні позову. Просила відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості у тому числі внаслідок спливу строку позовної давності. 22.08.2018 року на адресу судунадійшла відповідь на відзив, в я кому позивач зазначив, що відповідачем було підписано заяву про приєднання до [PERSON] та правил надання банківських послуг, підписавши заяву банк та клієнт приєднуються і зобов»язуються виконувати умови, викладені в [PERSON] та Правилах надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку та складають Договір про надання банківських послуг. Тобто в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, [PERSON] та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між сторонами укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить, між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов»язків, що за змістом ч.1 ст. 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору. З наданої виписки з карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Позивач зазначає, що строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на ліцевій стороні Картки (місяц та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк випущеної картки до останнього дня 12.2011 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 26.04.2018 року до спливу строку позовної давності. 17.09.2018\~року на\~адресу суду\~було надане\~заперечення на\~позовну заву\~про стягнення\~заборгованості в\~порядку ст.\~180\~ЦПК України.\~ Відповідач заперечує проти вказаної інформації позивачем щодо ознайомлення відповідача з Умовами кредитування. Оскільки додана до відповіді на відзив анкета заява від 08.02.2013 рок, не може підтверджувати, того факту, що [PERSON] приєдналася до нових [PERSON] та правил надання Банківських послуг, оскільки дана заява є лише пропозицією укласти договір (офертою) в розумінні Цивільного кодексу України і для укладення договору обовязковим елементом процедури такого укладення є прийняття цієї пропозиції (акцепт), відсутність якого підтверджується матеріалами справи, що свідчить про не існування договору між сторонами. Додатково зазначає , що в зазначеній анкеті відсутні будь які умови, які є істотними для кредитного зобовязання: в анкеті відрізняється сума грошових коштів від тієї, яку зазначає позивач в позові, відсутня умова про надання позивачем тієї чи іншої суми, відсутня умова про обовязок повернення тієї чи іншої суми, відсутній строк надання грошових коштів Позивачем та строк повернення цих коштів відповідачем, відсутні будь які посилання на картку, з якої відповідач міг отримувати грошові кошти, відсутня умова про отримання цієї картки відповідачем. Відповідач заперечує проти наданих позивачем доказів укладання кредитного договору. Зазначивши, що документи перелічені в відповіді на відзив, а саме:( копія кредитного договору, який не був наданий до позовної заяви та до відповіді на відзив; також наданий розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій, які там зазначені; копія паспорта [PERSON]; виписка по рахунку не можуть підтверджувати факт існування боргу [PERSON] перед банком. Виписка за період з 22.07.2008 року по 01.08.2018 року, яка додана до відповіді на відзив не може підтверджувати факт існування боргу, оскільки в ній не зазначено інформацію про те, по якій самі картці і по якому саме рахунку, ця виписка. [PERSON] в матеріалах справи немає жодного доказу, який би підтверджував цю обставину. У виписці зазначений кредитний ліміт на суму 4\~060,00 грн., а позивач в позовній заяві зазначає, що ліміт має місце в розмірі 5\~000, 00 грн. Таким чином, сторона відповідача стверджує, що з боку сторони позивача відбувається фальсифікація доказів, намагання один належний доказ замінити іншим, який не має відношення до предмету доказування. Стороною позивача не надано оригіналу кредитного договору, або заяви-анкети, на підставі якої відбувається нарахування заборгованості за кредитом з 2008 року. Ненадання стороною доказів тягне за собою наслідки, передбачені ст.. 257 ЦПК України. Відповідач просить відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості у тому числі внаслідок спливу строку позовної давності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просила задовольнити. В судове засідання відповідач не з»явилась, надала заяву в якій просить розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить суд відмовити в задоволенні позову внаслідок спливу позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві та запереченнях на позовну заяву, просила відмовити та застосувати строк позовної давності. \~Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі\~\~ст.\~628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими для виконання сторонами. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Частиною першою статті 1054\~ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526\~ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Судом встановлено, що 22.07.2008 року\~\~між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», яке в свою чергу змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір, за яким остання отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Укладення договору відповідач підтвердив підписанням анкети-заяви позичальника та є договором приєднання (ст. 634 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~634\~ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст.\~207\~ЦК України договір вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З копії анкети-заяви від 22.07.2008 року вбачається, що відповідач виявив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» «55 днів пільгового періоду» та особистим підписом засвідчив, що він згоден з тим, що ця заява, разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Суд виходить із презумпції правомірності правочину - вищезазначеного кредитного договору сторін у цій справі (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов'язковості договору (ст. 629 ЦК України). Оскільки, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним; договір є обов'язковим для виконання сторонами. Докази на спростовання факту підписання відповідної анкети-заяви відповідачем не надано. Факт активного користувався відповідачем платіжною карткою, в тому числі неодноразового здійснення погашення заборгованості за договором відповідачем не спростовано. Відповідно до доданих до позовної заяви Тарифів погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості, але не менше ніж 50 гривень та не більше залишку заборгованості. Як вбачається з розрахунку заборгованості [PERSON] неналежним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 31.03.2018 року склала 51329\~грн.\~89 коп., з яких: 4059 грн. 25 коп. - заборгованість за кредитом, 39539 грн. 94 коп. - заборгованість за процентами, 5048 грн. 32 коп. - заборгованість за комісією та пенею, а також штрафи 250 грн.-штраф (фіксована сума), 2432 грн. 38 коп.-штраф (процентна складова). Проте, 06 серпня 2018 року від [PERSON] до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила застосувати строки позовної давності, про що в судовому засіданні наголошувала представник відповідача. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно з частиною першою статті 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. У статті 257\~ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258\~ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 253\~ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). [PERSON] підхід відповідає правовій позиції, яка сформульована [PERSON] палатою Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року (справа за № 477/841/16-ц) та від 03 жовтня 2018 року (справа № 233/2056/17). Матеріали справи свідчать про те, що строк дії кредитної картки закінчився у грудні 2011 року, разом з чим закінчився і строк кредитування, тому строк позовної давності необхідно рахувати з 01 січня 2012 року, а банк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав, та законних інтересів 03 травня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Аналізуючи наведене, суд вважає, що оскільки банком пропущено строк позовної давності, за наявності заяви про його застосування, банку в задоволенні позову необхідно відмовити. При цьому, банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку [PERSON] Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). У наведеній постанові [PERSON] Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. [PERSON] [PERSON] Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15. Отже, після закінчення строку дії картки та, відповідно, спливу строку кредитування, а саме з 01 січня 2012 року, банк не мав права нараховувати проценти та інші платежі за кредитним договором. Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258\~ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260\~ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання. [PERSON] правовий висновок викладено у Постановах [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18, від 04 липня 2018 року, справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18. За змістом статті 266\~ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. У відповідності до частини першої статті 259\~ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як вбачається з відповіді на відзив позивач зауважив про те, що згідно положенням пункту 1.7.31 [PERSON] та правил надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Суд вважає, що дане твердження позивача не заслуговує на увагу, оскільки надані при поданні позову умови та правила надання банківських послуг не містять пункту, який регулює збільшення позовної давності, а доданий до відповіді на відзив витяг з умов та правил надання банківських послуг до уваги судом не приймається, оскільки ці [PERSON] затверджені наказом банку від 06.03.2010 року, а договір був укладений між сторонами набагато раніше 22.07.2008 року, при цьому договір відповідачем було укладено з ЗАТ КБ «ПриватБанк», а надані позивачем [PERSON] затверджені ПАТ КБ «ПриватБанк». [PERSON] з матеріалів справи вбачається, що сторонами договір про збільшення позовної давності у письмовій формі не укладався, як це передбачено статтею 259 ЦК України, тому безпідставне посилання позивача про те, що позовна давність була збільшена до 50 років. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, враховуючи, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності та не мав права нараховувати проценти, інші платежі за договором після спливу строку кредитування, позов підлягає залишенню без задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed