Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким: - усунути перешкоди [PERSON] у користуванні належною йому власністю, а саме домоволодінням розташованим за адресою: [ADDRESS] відповідачем [PERSON] ; - визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язати Залізничненську сільську раду Болградського району Одеської області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що він позивач [PERSON] , є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 06.07.2004 року, укладеного між дарувателем [PERSON] та обдарованим [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Цоєвою М.І. У вищезазначеному будинку, був зареєстрований [PERSON] , хоча фактично, з дня прописки та по даний час в зазначеному будинку не проживав. Відтак, відповідач [PERSON] залишається бути зареєстрованим в будинку до теперішнього часу. У добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, тому на думку позивача, своїми діями відповідач порушує його права як власника домоволодіння. В судове засідання позивач не прибув, про час та місце проведення судового розгляду повідомлений належним чином, на адресу суду надіслав заяву, в якої свої позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні та просив провести судове засідання без його участі (а.с.21). Відповідач до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся згідно вимог чинного законодавства за адресою останньої відомої його реєстрації: [ADDRESS] , (а.с.20), що підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (а.с.17). Суд направляв повідомлення про виклик в судове засідання на 19.02.2020 року та на 18.03.2020 року, однак усі поштові листи повернулися в зв`язку за закінченням встановленого строку зберігання (а.с.27,32). Згідно ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2). Днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про … про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (ч.8 п.4). Надалі суд повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/ (а.с. 31). Будь-яких заяв, пояснень, заперечень щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, від відповідача до суду не надходило. Третя особа Залізничненська сільська рада Болградського району Одеської області до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.22). Надала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с.24). Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України (а.с.21). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення уточнених позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.14 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 06.07.2004 року, укладеного між дарувателем [PERSON] та обдарованим [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Цоєвою М.І. (а.с.8). Згідно довідок Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області від 31.07.2019 року за № 476 та за №51 від 27.01.2020 року, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за цією адресою. Місце проживання не відомо (а.с.12, 23). Згідно відповіді на запит суду, наданої Відділом адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, відповідач, [PERSON] , [INFO] , дійсно значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Відповідно до акту допита свідків (сусідів) від 31.07.2019 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] , але більше десяти років в зазначеному домоволодінні не проживає (а.с.13) Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Однак, судовим розглядом було встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] не є членом сім`ї власника домоволодіння [PERSON] , та більше десяти років в цьому будинку не проживає, а тому жодних прав у нього на користування цим домоволодінням у нього тривалий час не має. Майна відповідач в цьому будинку немає. Поштова кореспонденція надіслана відповідачу за адресою: [ADDRESS] , ним не отримується за цією адресою. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Зважаючи на той факт, що на час розгляду справи, власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є позивач по справі, який у свою чергу жодних цивільно-правових угод з приводу найму спірного будинку з відповідачем, який більше десяти років в зазначеному домоволодінні не проживає - не укладав, право на користування у відповідача не виникало, а реєстрація останнього у належному позивачу будинку створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим слід усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За викладених обставин, позов підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved