Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що на підставі договору купівлі-продажу 12.02.2016 року, зареєстровано в реєстрі за номером №353, за яким [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення, торгівельний павільйон, який розташований за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, пр..Металургів, 156. Зазначена нежитлова будівля належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2013 р. №228. Попередній власник, [PERSON], набув право власності на вищевказане нежитлове приміщення на підставі рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 14.02.2012 року справа №2/0520/1486/2012, подалі це рішення було скасовано апеляційною інстанцією та позов [PERSON] про визнання права власності на самовільне зведене нежитлове приміщення торгівельний павільйон літ.А-1 загальною площею 5,9 кв.м., площадку літ.а-1 по пр..Металургів, 156 в м. Маріуполі залишено без розгляду. 30.10.2015 року Маріупольська міська рада звернулась з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 26.03.2013р. №228 недійсним та про скасування рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 26.03.2013 р. №1144969, яке слугувало підставою для визнання права власності. 10.12.2015 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя було прийнято рішення про відмову у визнанні вищевказаного правочину недійсним та у скасуванні рішення про державну реєстрацію правочину. 31.12.2015 року Маріупольська міська рада звернулася з апеляційною скаргою на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 10.12.2015 року по справі № 264/7314/15ц. 17.02.2016 року Апеляційним судом Донецької області було задовільнено позов Маріупольської міської ради та прийнято рішення про визнання недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою : проспект Металургів, 156 у м. Маріуполі. Виходячи із вищевказаного, вбачається, що [PERSON] знаючи про те, що в Апеляційному суді Донецької області розглядається справа № 264/7314/15-ц за апеляційною скаргою Маріупольської міської ради до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус [PERSON] на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 10.12.2015 року по справі № 264/7314/15ц продала спірну нежитлову будівлю, що розташована за адресою : м. Маріуполь, 156 іншому власнику, приховавши від [PERSON] цей факт. На сьогоднішній день набрала чинності ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10.11.2016 року, якою було відхилено касаційну скаргу [PERSON] та рішення Апеляційного суду Донецької області від 17.02.2016 року залишено без змін. Вважає, що дії [PERSON] були направлені на фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно з метою приховати це майно незважаючи на рішення суду. Просив визнати договір купівлі-продажу від 12.02.2016 року за яким [PERSON] від [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення, торгівельний павільйон, який розташований за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, пр..Металургів, 156 недійсним. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Та пояснив, інтереси Міської ради порушуються [PERSON] та [PERSON] тим, що відпочатку в 2012 році було самовільно збудовано нежитлове приміщення та самовільно захвачена земельна ділянка комунальної власності.Та перше право власності на створений павільйон визнавалося за [PERSON] заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 14.06.2012 року, на якому представник Міської ради не був присутнім, та пізніше за його заявою дане рішення було скасоване. Іллічівським районним судом м. Маріуполя винесено вирок по кримінальному провадженню за фактом фальсифікації технічної документації на спірний об'єкт як на будівлю; за договором купівлі-продажу продано нерухоме майно, що зобов'язує міську раду надати у користування земельну ділянку його власнику.Та [PERSON] з [PERSON] продовжуючи порушувати закон, права та інтереси Міської ради під час розгляду справ у судах Апеляційної інстанції, маючи на руках скасоване заочне рішення, про визнання права власності вказаного павільйону, оформлюють ще договори купівлі-продажу спірного павільйону. Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнала, стверджуючи, що договір укладено з додержанням вимог цивільного законодавства і права та інтереси позивача ніяк не порушуються. Відповідачі весь період часу діяли відповідно до закону. Суд вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.02.2016 року було укладено договір купівлі-продажу торгівельного павільйону, який розташований на земельній ділянці за адресою : Донецька область, м. Маріуполь, пр.. Металургів, 156, загальною площею 7,4 кв. м. між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.12.2016 р. №75947125 приватним нотаріусом [PERSON] 26.03.2013 року було проведено державну реєстрацію права власності на об»єкт нерухомого майна нежитлове приміщення, торгівельний павільйон, реєстраційний номер об»єкту нерухомого майна №28013914123, номер запису про право власності №449334. Того ж числа, а саме 26 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продав, [PERSON] купила нежитлове приміщення, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0022 га за адресою : Донецька область, м. Маріуполь, пр.. Металургів, 156 і складається із основної будівлі літ. А-1 (торгівельний павільйон), загальною площею 5,9 кв.м. та площадки літ. А-1. Останній запис щодо право власності на нерухоме майно внесено приватним нотаріусом [PERSON] 12.02.2016 року та зареєстровано перехід права власності на спірний об»єкт нерухомого майна від [PERSON] до [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 12.02.2016 №353 номер запису про право власності №13257515. Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що зазначене нежитлове приміщення належало [PERSON] на праві власності на підставі заочного рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 червня 2012 року. Дане заочне рішення 27.04.2015 року за заявою Маріупольської міської ради було скасоване. Ухвалою того ж суду від 04 червня 2015 року позовну заяву [PERSON] до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самовільно зведені будівлі залишено без розгляду у зв»язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Після скасування рішення суду про визнання права власності на самочинно зведену будівлю відповідач не прийняла передбачені законом заходи до узаконення спірної будівлі, яка розташована на земельній ділянці за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, пр.. Металургів, 156 і складається із основної будівлі літ. А-1 (торгівельний павільйон), загальною площею 5,9 кв.м. та площадки літ. А-1. Проте, до прийняття самочинно зведеної будівлі в експлуатацію, до її узаконення в установленому законом порядку ця будівля не є об»єктом нерухомого майна і не може бути предметом купівлі-продажу, як нерухомого майна. Відповідно до рішення Апеляційного суду Донецької області від 17.02.2016 року договір купівлі продажу спірного павільойону між [PERSON] та [PERSON] від 26.03.2013 року було визнано недійсним та скасовано реєстрацію. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 10 листопада 2016 року касаційна скарга [PERSON] на рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 лютого 2016 року відхилена, а рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 лютого 2016 рок - залишено без змін. Таким чином, рішенням Апеляційного суду було визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по адресу , м. Маріуполь, пр. Металургів, 156, яке складається: з основної будівлі літ. А-1 (торгівельний павільйон), загальною площею 5,9 кв. м, площадки літ. а-1, укладений 26 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу [PERSON] та скасувано рішення про державну реєстрацію в Державному реєстрі прав на нерухоме майно права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення, торгівельний павільйон, загальною площею 5,9 кв. м. , індексний номер: 1144969 від 26 березня 2013 року. А право власності на вказаний торгівельний павільйон за попереднім власником [PERSON] не було набуто, у зв»язку із скасуванням заочного рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 14.06.2012 року та позовна заява [PERSON] про визнання за ним право власності, за двох його неявок до суду була залишена без розгляду. Тобто на час укладання договору купівлі-продажу, а саме на 12.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON], вже було скасоване заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя та ніяким іншим рішенням суду не визнано право власності за [PERSON]. Саме на той час в Апеляційному суді розглядалася апеляційна скарга Міської ради, щодо визнання недійсним договору-купівлі продажу від 26.03.2013 року спірного торгівельного павільйону між [PERSON] та [PERSON]. І [PERSON] знала про існування спору та розгляд справи в суді, бо її представник був присутній в судах, як першої інстанції , так і в Апеляційному суді Донецької області, що вбачається з копій рішень, які знаходяться у матеріалах справи та вивчалися судом. Суд, погоджується з позивачем, що інтереси Маріупольської міської ради були порушені [PERSON] та в подальшому [PERSON], тим що відпочатку в 2012 році було самовільно захвачено земельну ділянку комунальної власності та на ній встановлено торгівельний павільйон. А договір оренди земельної ділянки було укладено Маріупольською міською радою з [PERSON] вже після фактичної реєстрації права власності за [PERSON], вчиненого по договору купівлі-продажу від 26.03.2013 року, який в подальшому було скасовано. Також, вже після укладання договору оренди землі з [PERSON] за заявою Маріупольської міської ради було скасоване заочне рішення Іллічвського районного суду м. Маріуполя від 14.06.2012 року, про визнання права власності за [PERSON] та визнано договір купівлі-продажу спірного павільйону між [PERSON] та [PERSON] від 26.03.2013 року недійсним. У зв»язку з цим, за змістом спірний договір купівлі-продажу суперечить цивільному законодавсту, тому є підстави для визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинам першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. За змістом ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до ст. 665 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно з п. «в» ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю, споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. 05 липня2013 року між Маріупольською міською радою Донецької області і [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0056 га, на проспекті Металургів, 156 у м. Маріуполі Донецької області, на якій знаходиться об»єкт нерухомого майна- торгівельний павільйон, строком на 5 років для обслуговування будівлі торгівлі (функціонування торгівельного павільйону). (а.с.54-56) Відповідно до статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером обєкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному обєкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого обєкта. У разі переходу права власності на обєкт нерухомого майна або зміни відомостей про обєкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Статтею 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що новий реєстраційний номер об»єкту нерухомого майна присвоюється новоствореному об»єкту у разі поділу, виділу, у результаті об»єднання. Згідно до пункту 58 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127, за бажанням заявника у разі зміни технічних характеристик обєкта нерухомого майна для державної реєстрації права власності на такий обєкт може бути подано технічний паспорт, що містить актуальні відомості про технічні характеристики обєкта, незалежно від наявності таких відомостей в документах, що подаються для відповідної реєстрації. У разі коли зміни технічних характеристик обєкта нерухомого майна відбулися у звязку з проведенням будівельних робіт, що відповідно до законодавства потребують отримання дозволу на їх проведення, також подається документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта. У випадках, передбачених абзацами першим та другим цього пункту, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав до Державного реєстру прав вносить відомості про обєкт нерухомого майна відповідно до технічного паспорта на такий обєкт та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта. Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, обовязково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Таким чином, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що об»єкту нерухомого майна нежитловому приміщенню, торгівельному павільйону, що розташований за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, пр.Металургів, 156 при проведенні первинної державної реєстрації було присвоєно реєстраційний номер №28013914123. Вказаний номер протягом існування об»єкту нерухомого майна не змінювався, нотаріусами вчинялися лише реєстраційні дії відносно переходу права власності на об»єкт відповідно до договорів купівлі-продажу, а також було внесено зміни щодо технічних характеристик об»єкту, а саме збільшення загальної площі об»єкту після реконструккції до 7,4 кв.м. відповідно до технічного паспорту від 01.02.2016 р. та декларації про готовність об»єкту до експлуатації від 04.02.2016 р. №ДЦ142160350951. Вказана реконструкція не є фактичним новостворенням об»єкту нерухомого майна, не було вчинено ані поділу, ані виділу чи об»єднання. Документи, що підтверджують факт новостворення об»єкту нерухомого майна в матеріалах справи відсутні та сторонами не надавались, вищезазначені: технічний паспорт від 01.02.2016 року та декларація про готовність об»єкту до експлуатації від 04.02.2016 р. № ДЦ142160350951 свідчать про факт проведення реконструкції нежитлового приміщення, що потягло за собою наслідки у вигляді зміни технічних характеристик торгівельного павільйону, а саме збільшення загальної площі. Отже з огляду на викладене, суд вважає що доводи позивача знайшли своє підтвердження у суді, у зв»язку з чим позовні вимоги уточненні підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання по судовим витратам вирішується відповідно до ст. 88ЦПК України.

Outcome: approved