Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, зазначивши, що [PERSON] на праві власності належало 29/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . Спадкоємцем після померлої є позивач по справі [PERSON] . Позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою відмови зазначено, що згідно довідки КП «ДМБТІ» ДОР № 17289 від 11.12.2017 року 127/300 часток, що належали спадкодавцю [PERSON] не перереєстровано. Позивач просив суд визнати за [PERSON] право власності на 29/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Просив справу розглядати без його участі, підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, про що надав суду відповідну письмову заяву. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового розгляду справи були повідомлені відповідно до чинного законодавства. Причини неявки у судове засідання не повідомили, правом надання відзиву на позов не скористались, тому суд, зі згоди представника позивача вважає за можливе провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення. Третя особа в судове засідання не з`явилась, просила суд ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства та слухати справу у її відсутність. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що позивач є сином [PERSON] , 1941 року народження, яка померла [INFO] , про що 16 липня 2007 року року складено відповідний актовий запис № 1057 органом державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво про смерть. 08.08.2017 року позивач звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, таким чином спадщину прийняв. Рішенням Амур-нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2000 року визнано за [PERSON] право власності на 127/300 частини домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Відповідно до Реєстраційного посвідчення ДМБТІ від 15 червня 2001 року посвідчує, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2000 року належить 127/300 частини домоволодіння, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У той же час рішенням виконкому АНД районної ради №267/12 від 21.05.1996 року затверджено акт ідеальних часток, згідно якого у власності [PERSON] знаходиться 29/100 частин спірного домоволодіння. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. від 05 січня 2018 року, відмовлено позивачу в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 127/300 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] , померлої [INFO] у зв`язку з тим, що згідно довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 17289 від 11.12.2017 року 127/300 часток, що належить спадкодавцеві [PERSON] , не перереєстровано. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно з ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникне у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). До складу спадщини входять всі прав та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). За встановлених обставин, зважаючи на те, що позивач у передбаченому законом порядку прийняв спадщину, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved