Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що у листопаді 2014 року в мережі інтернет він довідався про можливість придбання автомобіля марки «Джилі» моделі «Імпрес» за телефоном, зазначеним в оголошенні йому пояснили, що автомобіль можна придбати за допомогою відповідача у лізинг на безпроцентних засадах і після оплати 50% його вартості відразу ж забрати його. Вказував, що піж час візиту до офісу відповідача йому в усній формі було повідомлено, що такий автомобіль можна придбати за 66900 грн. без сплати процентів та будь-яких додаткових платежів; сплативши 50% вартості автомобіля можна відразу отримати його в користування; будь-яких інших додаткових не сприятливих умов для покупця немає. Ними було оговорено комплектацію автомобіля, наявність кондиціонера, колір, бензиновий двигун і йому було підтверджено, що такий автомобіль є. Під час читання ним умов договору представник відповідача запевнила, що договір стандартний і жодних несприятливих умов для нього немає. Він прочитав лише декілька пунктів договору та довірившись представнику відповідача 13 листопада 2014 року підписав оспорюваний договір №00200 і провів оплату за автомобіль у сумі 33 450 грн. Крім цього вказував, що коли він звернувся до представника відповідача з метою отримання автомобіля в користування та доплати ще 50% відсотків його вартості йому повідомили, що 33 450 грн. є оплатою за надані ними послуги, а вартість автомобіля суттєво збільшилася, йому слід сплатити його повну вартість і лише тоді автомобіль буде відвантажено після закінчення 90 робочих днів, а де саме відбудеться відвантаження ще не відомо. Таким чином він був введений в оману відповідачем щодо умов укладення договору оскільки умов підписаного договору не відповідали тим умовам, які називалися відповідачем при підписанні угоди. На момент звернення із даним позовом уже минуло більше 90 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок відповідача 50% завдатку, однак, на його телефонні дзвінки відповідач не реагує, передати предмет договору фінансового лізингу відмовляється, чим порушує його права. Посилаючись на вимоги ст.ст. 806, 638, 640, 808, 13, 3, 216, 217, 229, 230, 203 ЦК України, ст.ст. 18, 19, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг», п.20 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику визнання правочинів недійсними», та умови укладеного ним з відповідачем Договору, вказував, що п.п.10, 10.1 - 10.12 Договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки вони встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише з позивача і усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надають відповідачу права не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору з позивачем. Просив визнати недійсними п.п. 1.4, 8.2.1, 8.2.2, розділ 10 договору фінансового лізингу №00200 від 13 листопада 2014 року, укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» та [PERSON]. Стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» на користь [PERSON] 33 450 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, які дійсно мали і мають місце. За наявності вказаних в позовній заяві порушень та недоліків при укладанні та виконанні оспорюваного договору, його слід визнати недійсним. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, хоча судом приймалися міри для належного його повідомлення про час та місце розгляду справи, що видно з рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу без його участі відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення. Судом встановлено, що дійсно, між сторонами був укладений оспорюваний позивачем договір, що стверджено копіями договору №00200 фінансового лізингу від 13 листопада 2014 року, додатку №1 до нього, квитанції Приватбанку про сплату по договору 33 450 грн., паспорту позивача. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним у разі якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. До висновку про обґрунтованість позову суд доходить проаналізувавши надані сторонами докази. Отже, суд доходить висновку, що при укладанні оспорюваного договору відповідачем не дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину відповідно до вимог ст.230 ЦК України, а саме тому даний позов є обґрунтованим.

Outcome: approved