Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання за ним права на спадщину за законом на 2/3 частини двохкімнатної квартири [ADDRESS] 26.06.2013 року свої позовні вимоги уточнив 31.10.2013 року , просячи визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом 1/3 частину двохкімнатної квартири [ADDRESS] та просив визнати право власності на 1/3 частину двохкімнатної квартири [ADDRESS] за його братом [PERSON]. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні. Відповідач Житловий кооператив «Першотравневий» та відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечували, просили суд розглядати справу за їх відсутності.. Третя особа - орган опіки та піклування Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання викликалася неодноразово, залучена по ініціативі суду, в судове засідання не з»явилася, про час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістила. На пропозицію головуючого заявити самостійні позовні вимоги в інтересах [PERSON] та визначитися з його опікою не відповіла. Вислухавши пояснення сторін( в тому числі відповідачки [PERSON] в підготовчому судовому засіданні), ознайомившись з матеріалами справи про застосування примусових заходів медичного характеру від 16.07.2003 року № 1-750/03, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне: Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.01.2006 року №2-220/03 за [PERSON] було визнане право на 1/3 частину двохкімнатної квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON] ,померлої [INFO] як за спадкоємцем першої черги спадкування. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова № 2/638/2376/13,638/2372/13-ц [PERSON] було встановлено додатковий строк для прийняття спадщини на 2/3 частини двохкімнатної квартири [ADDRESS]. Вищевказані рішення суду набули чинності. Проти тих обставин ,що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ніхто не заперечував і ці обставини суд вважає доведеними та такими, що не підлягають доказуванню. Право власності на двохкімнатну квартиру № [ADDRESS] ,яка розташована в ЖК «Першотравневий» було спочатку визнане рішенням суду за [PERSON] на момент її смерті (рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.01.2006 року №2-220/03), а потім на 1/3 частину двохкімнатної квартири [ADDRESS]. Ці обставини також суд вважає фактично доведеними та такими, що доказуванню не підлягають. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ч 3 ст.61 ЦПК України обставини ,встановлені судовим рішенням в цивільній , господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини. Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 16.07.2003 року № 1-750/03 до [PERSON] застосовано примусові заходи медичного характеру з направленням його до психіатричної установи з суворим наглядом. З постанови вбачається, що на час скоєння вбивства матері [PERSON] [INFO] він був визнаний згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 359 від 01.04.2003 року неосудним, тобто особою, яка має психічну хворобу -шизофренію та на час скоєння злочину не могла керувати своїми діями та не оцінювала свої дії. Злочин дійсно скоїв [PERSON] але в стані психічного захворювання , тобто його визнано неосудним. На підставі ч 6 ст.1224 Цивільного Кодексу особа може бути усунене на рішенням суду від спадкування ,якщо умисно позбавила життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинила замах на їх життя. Підставою для усунення особи від спадкування є обвинувальний вирок суду або постанова про закриття справи за нереабілітуючими обставинами. З позовом про усунення [PERSON] від спадкування [PERSON] не звертався. У відповідності з вимогами ст.1224 ЦК України [PERSON] може бути усунутий від права на спадкування ,бо не скоїв умисного позбавлення життя спадкодавці [PERSON] , бо він скоїв злочину під час психічного захворювання й до нього застосовані примусові заходи медичного характеру. [PERSON] не визначений судом ,як його опікун, тому суд приходить до висновку, що [PERSON] позбавлений права звертатися до суду з позовними вимогами від імені [PERSON], доля якого в спадщині на 1/3 частина двохкімнатної квартири [ADDRESS] підлягає залишенню відкритою і може бути визнана тільки після звернення з позовом в його інтересах опікуна(піклувальника), або особи, під наглядом якої [PERSON] перебуває,а саме медичного закладу, в якому він утримується. Правовідносини та обставини, які оспорені сторонами по справі, носять довготривалий характер, відносини по спадкуванню майна [PERSON] мали місце за період дії Цивільного Кодексу України 1963 року, бо Цивільний Кодекс України 2003 року вступив в силу тільки з 01.01.2004 року. Правовідносини , щодо визнання за позивачем права власності на 1/3 частину спірної квартири врегульовані ЦК України 2003 року. Таким чином , суд приходить до висновку, що треба використати норми матеріального права ,які узгоджені Цивільним Кодексом України 1963 року і Цивільним Кодексом України 2003 року. Відповідно до ст.524 ЦК України 1963 року, та ст.1217 ЦК України 2003 року спадкування в Україні здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли воно не змінене заповітом. У відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти(у тому числі й усиновлені), другий з подружжя і батьки( усиновителі) померлого. До спадкоємців першої черги відносяться також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки й правнуки є спадкоємцями за законом, якщо на момент відкриття спадщини не має в живих того з батьків, який був би спадкоємцем, вони спадкують в рівних частках у тій долі, яка б мала належати при спадкуванні за законом їхньому померлому батьку або матері. У відповідності до ст.530 ЦК України 1963 року при відсутності спадкоємців першої черги або при наявності відмови від прийняття спадщини, а також у випадку, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, спадкують у рівних частках брати та сестри померлого, а також його дід та бабця померлого як з боку батька, так і з боку матері. У відповідності зі ст.531 ЦК України 1963 року до числа спадкоємців за законом відносяться непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого не менш чим один рік до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони спадкують у рівних частках зі спадкоємцями тієї черги ,яка притягається до спадкування. На підставі ст.549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. 2) якщо він подав в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказаній в цій статті дії винні бути скоєні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На підставі ст.16 Цивільного Кодексу 2003 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. Згідно з вимогами ч.1 ст. 317 ЦК України 2003 року , власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі вимог ч 2 ст.328 ЦК України 2003 року право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст..1217 Цивільного Кодексу України 2003 року спадкування в Україні здійснюється за законом та за заповітом. На підставі ст..1261 ЦК України 2003 року до першої черги спадкоємців віднесено дітей, батьків, того з подружжя, хто пережив. На підставі ст..1268 ЦК України 2003 року спадкоємці, які постійно мешкали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважаються прийнявшими спадщину, якщо під час строку, встановленого ст..1270 ЦК України, вони не заявили про відмову від спадщини. На підставі вимог ч 1 ст.1272 ЦК України 2003 року якщо спадкоємець, протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу , не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно з вимогами ч 1 ст.1266 ЦК країни 2003 року внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщині, яка б належала за законом їхнім матері, батькові, бабі ,дідові, якби вони б були живими на час відкриття спадщини ( спадкування за правом представлення). Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» Справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. У п'яту чергу право на спадкування за законом також одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцями слід вважати неповнолітню або непрацездатну особу (жінку, чоловіка при досягненні відповідно 55 і 60 років, інвалідів I, II і III груп), яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню чатсково.

Outcome: partial