Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У судове засідання позивач не з`явився, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та проти винесення заочного рішення суду не заперечувала. У позовній заяві позивач зазначила, що 19.12.2019 між нею та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно умов якого вона придбала у останніх дану квартиру. Відповідно до п. 9 даного договору продавці зобов`язувались зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих у квартирі осіб до 11.02.2020. У зв`язку з тим, що [PERSON] вказаного обов`язку не виконав та по теперішній час зареєстрований у даній квартирі, позивач просила суд визнати останнього таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, будь-яких клопотань чи заяв від останнього до суду не надходило. Представник третьої особи Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, подав до суду пояснення та просив суд прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення відповідно ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом, 19.12.2019 [PERSON] (Покупець) придбала у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Продавці) квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 6328 (а.с. 5). Відповідно до п. 9 даного договору продавці зобов`язувались зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих у даній квартирі осіб до 11.02.2020 (а.с. 5). Як вбачається із витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 26). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач не є співвласником або власником спірної квартири, не проживає в даній квартирі, не сплачує витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, а також при продажі даної квартири відповідно до п. 9 договору купівлі-продажу (а.с. 5) не виконав обов`язку щодо зняття з реєстраційного обліку, а тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тим самим задовольнивши вказаний позов.

Outcome: approved