Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.02.2020 року він надав в борг відповідачеві за договором позики грошові кошти в сумі 200 000 грн. На підтвердження цього він написав розписку в присутності свідків. Борг [PERSON] зобов`язався повернути у строк до 29.02.2020 року, але цього не зробив, чим порушив взяті на себе зобов`язання. В добровільному порядку питання щодо повернення коштів між сторонами не вирішено. Тому позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 01.02.2020 року. в розмірі 200 000 грн., а також усі понесені ним судові витрати. Позивач в судовому засіданні уточний свої вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 150 000 грн., так як на даний час [PERSON] сплатив йому частину боргу в добровільному порядку. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що він не отримував від [PERSON] ніяких коштів. В договорі та розписці дійсно його підписи, але він ставив їх під примусом. Все відбувалося у присутності сторонніх осіб, запрошених позивачем. Його залякували і він був вимушений під тиском підписати документи про отримання боргу. Свідки [PERSON] та [PERSON] , допитані в судовому засіданні кожен окремо, показали, що були присутні при тому як [PERSON] підписував договір та розписку про отримання грошових коштів від [PERSON] . Це відбувалося по вул. Січова в м. Лебедині. У їх присутності сторони кошти один одному не передавали. Відповідач документи підписував добровільно, без примусу. Всі розуміли, що мова йде про отримання [PERSON] грошових коштів в борг від [PERSON] . Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги пов`язані зі спорами про зобов`язання за договором позики, позов обґрунтований і підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З договору позики (а.с. 6-7) вбачається, що 01.02.2020 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 200 000 грн., які зобов`язався повернути до 29.02.2020 року. На підтвердження отримання коштів того ж дня відповідач підписав розписку (а.с. 9) в присутності свідків, двоє з яких своїми підписами засвідчили вказаний факт. Позивач зазначає, що [PERSON] в послідуючому взяті на себе зобов`язання порушив, так як борг у визначений строк не повернув. Заперечуючи проти позову, відповідач вказує, що кошти від [PERSON] він не отримував, а договір та розписку підписав під примусом. Однак, суд не може погодитися з такими запереченнями [PERSON] , оскільки факт виникнення зобов`язань відповідача перед позивачем за вказаним договором позики, крім письмових доказів, також був підтверджений в судовому засіданні і показами свідків [PERSON] , який безпосередньо підписував розписку про отримання відповідачем коштів, та [PERSON] , який був присутній при вказаних подіях. При цьому відповідач не надав в ході судового розгляду жодних доказів на підтвердження своїх доводів про неотримання ним грошових коштів від [PERSON] так само як і доказів на підтвердження факту вчинення тиску на нього з боку позивача чи інших сторонніх осіб під час підписання 01.02.2020 року договору позики та розписки про отримання коштів. Тим самим [PERSON] не підтвердив своїх доводів та не спростував обставини, на які посилається позивач та які доводяться відповідними доказами у справу, хоча повинен був це зробити, як сторона у справі. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання щодо повернення [PERSON] коштів у визначений строк, а саме до 29.02.2020 року, як встановлено п. 3.3. договору позики (а.с. 6), що створило заборгованість. На даний час борг [PERSON] повернутий частково. Неповернутою залишається сума в розмірі 150 000 грн. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості по розписці від 01.02.2020 року в розмірі 150 000 грн. Оскільки рішення ухвалене на користь позивача, суд вважає необхідним стягнути з відповідача понесені ним і документально підтверджені судові витрати (а.с. 13, 14), які складаються з судового збору в сумі 1225 грн. На підставі вище наведеного,

Outcome: approved