Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що 15.01.2017 між ним та [PERSON] (далі - Відповідач) було укладено два договори купівлі-продажу автомобілів належних останньому на праві приватної власності, а саме: автомобіля марки OPEL COMBO, 2006 року випуску, колір білий, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіля марки SSANGYONG ACTYON, 2008 року випуску, колір чорний, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Позивач вказує, що відповідно до умов даного договору, продавець та покупець, прийшли до взаємної згоди з усіх істотних умов договору і покупець зі свого боку повністю виконав свої обов'язки, що стосуються оплати автомобіля. Так, після укладення договору купівлі-продажу Позивач сплатив [PERSON] грошові кошти в сумі 150 000,00 грн. за автомобіль марки SSANGYONG ACTYON, та 85 000,00 грн. за автомобіль марки OPEL COMBO, про що були складені 2 розписки. Позивач стверджує, що Відповідач відмовляється здійснювати перереєстрацію вищевказаних транспортних засобів, об'єктивні причини такої відмови пояснити не може. Після сплати першої частини суми, Продавець передав ключі від транспортного засобу, свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу, і сам автомобіль Позивачу, і саме з 15.01.2017 він користується вказаними автомобілями самостійно. У зв'язку з вищевикладеним просив суд визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля SSANGYONG ACTYON, 2008 року випуску, колір чорний, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], від 15 січня 2017 року, підписаний [PERSON], та [PERSON] - укладеним. Визнати за [PERSON], і.п.н. [NUMBER], право власності на транспортний засіб - автомобіль SSANGYONG ACTYON, 2008 року випуску, колір чорний, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля OPEL COMBO, 2006 року випуску, колір білий, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], від 15 січня 2017 року, підписаний [PERSON], та [PERSON] - укладеним.. Визнати за [PERSON], і.п.н. [NUMBER], право власності на транспортний засіб - автомобіль OPEL COMBO, 2006 року випуску, колір білий, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується телефонограмою, котра міститься в матеріалах справи, а тому відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що не підлягає до задоволення у повному обсязі з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивачем на підтвердження заявлених вимог надано копії Договорів купівлі-продажу автомобілів марки: OPEL COMBO, 2006 року випуску, колір білий, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] та SSANGYONG ACTYON, 2008 року випуску, колір чорний, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] укладених 15.01.2017 між [PERSON] та [PERSON]. Однак, вищевказані Договори купівлі-продажу транспортних засобів від 15.01.2017 в порушення норм чинного законодавства не посвідчені нотаріально. Також позивачем до позовної заяви додано копії розписок про передачу [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в рахунок оплати вартості автомобілів марки OPEL COMBO та SSANGYONG ACTYON. Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] та Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] автомобілі марки OPEL COMBO та SSANGYONG ACTYON зареєстровані на [PERSON]. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За умовами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для вчинення правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст. 215, 218-235 ЦК України, і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору. Суд критично ставиться до наданих позивачем копій Договорів купівлі-продажу рухомого майна від 15.01.2017 оскільки при їх укладенні не було додержано вимог чинного законодавства щодо нотаріального посвідчення, що ставить під сумнів дійсність правочинів. Оскільки договори купівлі-продажу рухомого майна від 15.01.2017 не були нотаріально посвідчені, то право власності позивача на це майно з підстав передбачених ст. 334 ЦК України не виникло. Крім того, з доданих позивачем доказів суд не може однозначно встановити належність підпису у договорах і розписках відповідачу [PERSON]. В процесі розгляду справи позивачем не було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до правил ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, про те, що позивач не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог. Також, суд вважає, що позивач не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають. При таких обставинах, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed