Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати дату його звільнення 30.06.1988 року, зазначену у наказі №82-к від 30.06.1988 року невірною та змінити дату його звільнення на 14.07.1988 року; визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу №82-к, виданого Відкритим акціонерним товариством «Житомирський завод «Автозапчастина» від 30.06.1988 року з формулюванням: «уволить литейщика термического цеха [PERSON] (00961) с 14 июня 1988 года по собственному желанию ст. 38 КЗОТ УССР по состоянию здоровья» та зобовязати Відкрите акціонерне товариство «Житомирський завод «Автозапчастина» внести зміни до п.2 наказу №82-к від 30.06.1988 року, виклавши його у такій редакції: «звільнити ливарника термічного цеху [PERSON] (00961) з 14 липня 1988 року за власним бажанням, ст.38 КЗпП УРСР, за станом здоровя». При цьому посилається на те, що він працював з 06.08.1979 року по 14.07.1988 року у ВАТ «Житомирський завод «Автозапчастина». Після звернення у квітні 2014 року до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пільгової пенсії за віком у звязку з досягненням 55 річного віку, йому стало відомо, що в наказі про його звільнення невірно зазначено дату його звільнення 14.06.1998 року, тоді як в трудовій книжці вірно зазначено дату звільнення 14.07.1998 року. Встановлення дати звільнення позивача з роботи має важливе значення для отримання права на пільгову пенсію. В судове засідання позивач та представник відповідача не зявилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, в яких позивач просив позов задовольнити, а представник відповідача позов визнав. Суд, дослідивши письмові докази по справі, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], з 06.08.1979 року по 14.07.1988 року працював у Відкритому акціонерному товаристві «Житомирський завод «Автозапчастина» у механічному цеху свердлувальником 2 розряду з 06.08.1979 року по 19.06.1983 року та у ливарному цеху ливарником на машинах центробіжного лиття та вагранником з 20.06.1983 року по 14.07.1988 року. Згідно наказу №82-к від 30.06.1988 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП УРСР, за станом здоровя з 14.06.1998 року, а у трудовій книжці позивача зроблено запис про те, що його звільнено 14.07.1998 року. Управлінням Пенсійного фонду України в м. Житомирі листом від 02.06.2014 року позивачу відмовлено у призначенні пільгової пенсії за віком, оскільки не підтвердився стаж роботи позивача на роботах за списком №1 тривалістю 5 років. Відповідно до особової картки позивача, останній перебував у черговій щорічній відпустці з 13.06.1988 року по 14.07.1988 року, а тому не міг бути звільнений в цей період з роботи та не подавав заяв на звільнення. Доводи позивача також підтверджуються книгою нарахування заробітної плати ВАТ «Житомирський завод «Автозапчастина», згідно якої позивачу за липень 1988 року нараховувались відпускні в сумі 125 руб. 88 коп., а у разі звільнення його з роботи 14.06.1988 року йому б відпускні за липень 1988 року не нараховувались. Таким чином, судом встановлено, що в наказі №82-к від 30.06.1988 року допущена описка в даті звільнення позивача з роботи та звільнення дійсно відбулося саме 14.07.1988 року. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи визнання відповідачем позову і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову у повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved