Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом до відповідачів, посилаючись на те, що [INFO] р. в ефірі телеканалу ICTV в програмі «Надзвичайні новини» був продемонстрований відео сюжет, зміст якого порушив його честь, гідність та ділову репутацію. Відповідач [PERSON] під час надання інтерв'ю журналісту сказала, що «моєму старшому сину три роки, його вкрав колишній чоловік разом з моєю мамою, з моєю мамою вони коханці», «ми його спіймали біля його будинку. Він ніс дитину, дитина була в неадекватному стані. Тому що вона була на якихось таблетках». Коментуючи знятий відео сюжет за кадром, журналіст зазначила, що «два тижні тому її колишній чоловік викрав її старшого сина», «те, що у власної матері та чоловіка роман, [PERSON] дізналася ще вагітною. Утім заради синів змирилася із позором. Але коли родичі пішли аж на викрадення, терпець урвався», «сподівається вирвати з рук парочки-полюбовників хоча би рідну дитину». Також цей відео сюжет під назвою «[INFO]» було можливо подивитись на сайті телеканалу ICTV за посиланням [INFO]та на Youtube.com. Позивач вказував на те, що загальнодоступність цих інтернет-ресурсів з необмеженим доступом користувачів приводить до безконтрольного розповсюдження даної інформації по всій мережі Інтернет. В позові зазначено, що розповсюджена про нього шляхом випуску в ефір телеканалу ICTV цього відео сюжету інформація є недостовірною, а її зміст порочить його честь, гідність та ділову репутацію, скільки створює враження причетності до протиправної діяльності, створює помилкове уявлення у родичів, сусідів, суспільства, клієнтів та партнерів як злочинця, спроможного до аморальних поступків та пов'язаного з вчиненням кримінальних злочинів. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. Позивач пояснив, що розповсюджена проти нього інформація має характер наклепу (тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить іншу особу), і ця інформаціє не є оціночним судженням, а є фактичним твердженням, а отже, підлягає визнанню її недостовірною та спростуванню у спосіб її розповсюдження. Вищевказана інформація порушує його особисті немайнові права, що виражається у негативному упередженому ставленні до мене у осіб, які (побачили/дізнались) (про) дану інформацію в ефірі телеканалу ICTV[INFO] р. та в мережі Інтернет. Позивач вважав неприпустимим звинувачувати його у скоєнні злочинних діянь щодо сина - викрадення дитини та примушування до вживання наркотичних засобів. Називав абсурдними та безпідставними твердження відповідача [PERSON] про його інтимні стосунки з її матір'ю. Цей відео сюжет побачили всі колеги по роботі й родичі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, через свого представника надала суду письмові заперечення, в яких вказала на те, що позивач викрав у неї їх дитину [PERSON], [INFO]; що позивач та [PERSON], яка є матір'ю відповідача, поводили себе як коханці. Просила проводити судовий розгляд за її відсутності. Відповідач ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) направив до суду свого представника та надано суду письмові заперечення на позовну заяву. В своїх поясненнях представник ICTV посилалась на недоведеність позовних вимог, та просила відмовити в їх задоволенні. При цьому представник не заперечувала, але й не підтверджувала випуск в ефір телеканалу ICTV названого відео сюжету. Зазначала, що виготовленням сюжету займалась стороння компанія, з якою був укладений відповідний договір, відповідно до якого ICTV не несе відповідальності за зміст таких відеосюжетів (відео програм). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши доводи позовної заяви та її вимоги, а також письмові заперечення відповідачів, дослідивши письмові докази та відео файл із записом відео сюжету, зміст якого є предметом позову, судом встановлені наступні обставини справи. Як з'ясував суд, 01.12.2012 р. позивач та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 01.12.2012 р., виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві. В шлюбі були народжені [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO] У судовому засіданні 07.11.2016 р. був відтворений відео сюжет «У Києві викрали дитину», що був наданий позивачем. Змістом сюжету підтверджується, що мали місце вислови відповідачів у формі, зазначеній позивачем у позові. Дослідженням відеофайлу також встановлено, що сюжет був відзнятий журналістами телепрограми «Надзвичайні новини», яка, як пояснила в судовому засіданні представник ICTV, виходить в ефір тільки на телеканалі ICTV. Також судом були досліджені надані позивачем скріншоти веб-сторінки «Відео/Надзвичайні новини. Сюжети», належної офіційному сайту відповідача ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія»ICTV, на яких містяться фото кадрів з відтвореного відео файлу від [INFO] р. Аналіз порівняння відео файлу та скріншотів дає підстави для висновку, що сюжет мав місце на сайті телеканалу ICTV [INFO]. Щодо посилання представника ICTV на те, що за посиланням, вказаним на скріншотах, неможливо переглянути цей відео сюжет, суд бере до уваги пояснення цього ж представника про те, що «Відео/Надзвичайні новини. Сюжети» на веб-сайті ICTV регулярно поповнюється новими відео сюжетами разом із виходами в ефір телеканалу телепрограми «Надзвичайні новини», що робить неможливим збереження раніше доданих сюжетів за конкретною веб-сторінкою. У суду немає підстав вважати наданий позивачем запис відео файлу з сюжетом таким, що був підданий переробці, ушкодженню або спотворенню. Під час його відтворення представником ICTV не було надано жодних зауважень з цього приводу. Разом з тим суду не було надано жодних доказів на підтвердження дійсності тих вчинків, що закидались позивачу. Таким чином, суд вважає доведеним розповсюдження відповідачами викладеної у позові інформації щодо позивача.. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Честь і гідність - важливі духовні нематеріальні блага, втілені у самій особистості громадянина. Вони визначають добре ім'я людини та позитивну репутацію особи. Право на честь та гідність громадянина є конституційним. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст. 34).Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Відповідно до ст. 28 Конституції кожен має право на повагу до його гідності. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Аналогічні положення містяться й у міжнародних актах з прав людини. Зокрема, у ст. 12 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї від 10.12.1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання в його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права ООН від 16.12.1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь та репутацію (п. 1 ст. 17). Також відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою вчиненні злочину не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах 1, 2, 5 ст.17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально правовому і процесуальному значеннях. Як загальна правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об'єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх штих органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (ст. 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість особи. Однак вироку суду відносно позивача про вчинення ним дій, що підпадають під ознаки злочину ст. 146 КК України «Незаконне позбавлення волі або викрадення людини», ст. 314 КК України «Незаконне введення в організм наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів», ст. 315 КК України «Схиляння до вживання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів» - немає. Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про інформацію» інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації та свободи її обміну; об'єктивність, вірогідність інформації; повнота і точність інформації; з законність одержання, використання, поширення та зберігання інформації. Пунктом 6 ч. 2 ст. 47 цього закону передбачено, що за поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи, винна особа, яка поширила таку інформацію несе цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, переданні по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобі телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи. а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»» (далі - Постанова Пленуму ВСУ) чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Оцінюючи поширену відповідачами інформацію суд приходить до висновку, що вона порушує немайнові права позивача, оскільки ці відомості ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах родини, друзів, колег та невизначеного кола осіб, які переглянули випуск програми «Надзвичайні новини» в ефірі телеканалу ICTV та користуються Інтернетом. Поширена інформація формує негативне уявлення про позивача: про його аморальний спосіб життя, відсутність сімейних цінностей, вчинення кримінальних правопорушень в бік свого сина, що в дійсності не мало місця бути. У відповідності до ч. 1 ст. 271 Цивільного кодексу України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 273 Цивільного кодексу України юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов'язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов'язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені. Відповідно до ч. 3 ст. 273 Цивільного кодексу України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму ВСУ, відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь, заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права тощо (п. 3 постанови ВСУ). Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію (п. 25 постанови ВСУ). Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобов'язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. Підсумовуючи вищевикладене,

Outcome: approved