Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він\~\~являється власником\~\~житлового будинку садибного типу [ADDRESS] . В даному будинку без реєстрації місця проживання більше ніж 2 роки мешкає відповідачка [PERSON] , підставами для вселення якої, стала усна домовленість між сторонами, яка полягала у тому, що відповідачка надала свою земельну ділянку сину позивача, шляхом складання заповіту та розписки, тобто сторони дійшли згоди, що відповідачка не має претензій до земельної ділянки, а позивач до зазначеного будинку. Зазначає, що відповідачка не є членом сім`ї власника житла [PERSON] , не пов`язана спільним побутом з ним та членами його родини, не має ордеру на вселення, між нею та позивачем не укладався договір найму чи піднайму житла, у зв`язку із чим відсутні будь-які правові підстави, які надають право відповідачеві на проживання на майбутнє в будинку, який є власністю позивача, оскільки підстави, які слугували дія вселення свого часу в майбутньому існувати не можуть. Просить суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] належним на праві приватної власності [PERSON] шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення [PERSON] .. Ухвалою Чаплинського\~\~районного суду Херсонської області від 18 липня\~\~ 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні. 28.10.2019 представником відповідачки адвокатом Кушнеренко Т.В. було подано відзив на вищевказаний позов, який мотивований тим, що у позивача відсутні жодні підстави для виселення без надання іншого житлового приміщення відповідачки з житлового будинку садибного типу [ADDRESS] пославшись на ст. 116 ЖК України, яка відповідно регулює питання (умови), за якими можливе виселення без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Чаплинського\~\~районного суду Херсонської області від 10 грудня\~\~2020 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач на позові наполягав, пославшись на підстави викладені в ньому, відповідачка та її представник проти позову заперечували, просили в позові відмовити з підстав викладених у поданому відзиві. Заслухавши сторони, представника відповідачки, дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку садибного типу [ADDRESS] на підставі рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 27.02.2012 та витягу з Державного реєстру речових прав, номер запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 29228288 від 29.11.2018. В даному будинку без реєстрації місця проживання мешкає відповідачка [PERSON] , підставами для вселення якої, стала усна домовленість між нею та позивачем, яка полягала у тому, що відповідачка надала свою земельну ділянку сину позивача, відповідно склавши заповіт [NUMBER] , яким заповіла [PERSON] належну їй земельну ділянку площею 6,05 га згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 077617, та надавши розписку від 10.04.2014, згідно якої відповідачка [PERSON] подарувала зазначену земельну ділянку [PERSON] , де також зазначила, що вона не має претензій, не претендує на вказану земельну ділянку та кошти зі сплати оренди. Із зазначеного випливає, що син позивача [PERSON] , як вбачається зі згоди позивача, та позивачка дійшли згоди, що відповідачка не має претензій до земельної ділянки, а позивач до зазначеного будинку. Позивач в позові посилається, як на єдину підставу виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення, на те, що відповідачка проживає в житлі позивача без відповідних правових підстав, не є членом родини власника та не має права користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Із зазначеним твердженням позивача суд не може погодитись, оскільки Пленум Верховного Суду України в постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85\~№2 в Абз.2 п. 9 зазначив, що відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Як зазначено вище така згода між сторонами відбулась. Крім того, питання виселення без надання іншого житлового приміщення регулюється статтею 116 ЖК України, якою визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Частина третя статті 116 ЖК України регламентує, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Пленум Верховного Суду України в постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85\~№2 в п. 17 (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 13 (v0013700-92) від 25.12.92) зазначив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду жодного доказу щодо систематично руйнування чи псування відповідачкою жилого приміщення, яким є житловий будинок [ADDRESS] , або використання його не за призначенням, або систематичного порушення відповідачкою правил співжиття чи самоправного його зайняття, крім того позивач не посилається на жодну з вказаних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2\~ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1\~ст. 4 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12\~ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст.2,4,12,76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, відповідачка, хоча і не є членом сім`ї власника житла (позивача) та не є власником цього житла, але правомірно вселилась та користується житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , також не встановлено з боку відповідачки порушень умов визначених ст. 116 ЖК України, які б дали суду підстави для виселення останньої без надання іншого жилого приміщення, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed