Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26 червня 2015 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Наразі в суді перебуває спір з приводу розірвання шлюбу. Позивач зазначив, що в період шлюбу ними було придбано однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем. Сімейні стосунки з відповідачем не склалися, домовленостей щодо порядку проживання в квартирі між ними не досягнуто. Зазначив, що квартира була придбана за його власні кошти, отримані ним від держави в рахунок компенсації по втраті працездатності в результаті отриманого поранення в зоні проведення АТО, а тому вважає її особистою приватної власністю. Просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. У відзиві на позов відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свої заперечення тим, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, а саме: кошти, які були взяті нею особисто в борг в сумі 15 000 доларів США., що підтверджується розписками та за її особисті заощадження в сумі 1000 доларів США. Кошти чоловіка в сумі 480 000 грн., отримані ним в якості компенсації по втраті працездатності результаті отриманого поранення в зоні проведення АТО вважає спільною сумісною власністю подружжя, в зв`язку з чим, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2018 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено в порядку загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні у справі на 21 травня 2019 року о 16-00 год. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.09.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 19 листопада 2018 року о 14-00 год. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Солодкова С.І. позовні вимоги підтримали повністю та просили задовольнити позов. Відповідач та її представник - адвокат Кулик А.О. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року. Суд, заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26 червня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 657. Під час шлюбу, 08.02.2018 року сторонами було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] . Даний факт не заперечується сторонами. За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як вбачається із матеріалів на підставі яких посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири (а.с.10), а саме: заяви - згоди [PERSON] від 08.02.2018 року, останній підтверджував , що цей правочин відповідає інтересам їх сім`ї та погодився з тим, щоб ціна та умови договору визначались його дружиною [PERSON] самостійно, без додаткового погодження з ним , і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню . Обґрунтовуючи позовні вимоги, в судовому засіданні позивач посилався на те, що квартира придбана у шлюбі, але за кошти, які належали йому особисто, а саме: грошова допомога, отримана ним від держави в рахунок компенсації по втраті працездатності в результаті отриманого поранення в зоні проведення АТО. Згідно з приписами ч.2 ст.61 СК України заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності. А тому, доходи позивача у виді грошової допомоги, отриманої ним від держави в рахунок компенсації по втраті працездатності в результаті отриманого поранення в зоні проведення АТО, є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як зазначалось вище, дані норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Отже, з наведених обставин справи вбачається, що спірна квартира була придбана в період шлюбу, при набутті права власності сторони у справі діяли за спільною згодою і в інтересах сім`ї. Тобто вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, виходячи з презумпції правомірності набуття права власності, право кожного із них вважається набутим правомірно, поки незаконність набуття права власності не буде встановлена судом. При зверненні до суду відповідач не наводить обставин, які б вказували на неправомірність набуття позивачем права власності на квартиру, а посилається на походження (джерело) коштів - це державна допомога, отримана ним як учасником АТО, що підтверджується матеріалами справи (а.с.6-8). При цьому, [PERSON] як особа, яка отримала кошти здійснив волевиявлення щодо розпорядження ними - на придбання нерухомого майна в інтересах їхньої сім`ї. З урахуванням викладеного, презумпція спільності придбаного у шлюбі зазначеного майна не спростована позивачем та це майно є спільною сумісною власністю. За наведених вище підстав, судом не можуть братись до уваги заперечення відповідача [PERSON] проти позову з посиланням на придбання квартири за кошти, які отримувались нею у борг на підставі боргових розписок, а саме отримання в борг у [PERSON] 28.01.2018 року - 7000 (сім тисяч) доларів США та 29.01.2018 року у [PERSON] 8000 (вісім тисяч) дол. США. Більше того, як вбачається зі змісту вказаних розписок, відповідач [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] вказує у розписках, що кошти вона позичає з метою придбання квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , В той же час, 27 січня 2018 року вона уклала попередній договір з продавцем вказаної квартири [PERSON] , та ТОВ «РК Етажи Черкас » відповідно до якого погодилась купити дану квартиру за ціною 15200 дол. США. Дану суму [PERSON] зобов`язалась сплатити в день нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Як встановлено в судовому засіданні, під час здійснення розрахунку з продавцем квартири , був присутній [PERSON] , як чоловік [PERSON] , проте вона не повідомляла його про наявність вказаних боргових розписок, у зв`язку з чим, вказані розписки на думку суду не можуть слугувати підтвердженням придбання спірної квартири за кошти, які відповідач взяла в борг. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] не змогли пояснити суду, ні джерел походження коштів, які ними надавалась у борг [PERSON] відповідно до наданих суду розписок, ні той факт, що відповідач використала ці кошти за вказаним у них призначенням, а не на інші цілі. Свідок [PERSON] , яка виступала продавцем у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] пояснила суду, що розрахунок за квартиру дійсно [PERSON] , проте при оформленні у нотаріуса договору купівлі-продажу, останній був оформлений на його дружину [PERSON] Ніяких зауважень у [PERSON] до нотаріуса не виникало. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що разом із [PERSON] здійснював обмін коштів, які дав йому на зберігання останній і які [PERSON] мав намір використати для купівлі квартири. Проте, вказані покази свідків за вказаних вище підстав, а саме існування презумпції права спільної власності не можуть слугувати підставою для спростування останньої. Встановлені судом факти - набуття квартири в шлюбі за спільні сумісні кошти, для потреб сім`ї, вказують на те, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] згідно з вимогами ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим вимоги позивача про визнання особистою власністю квартири [ADDRESS] до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed