Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій зазначає, що відповідно до укладеного договору від 28.02.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 6100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 28.02.2018 року має заборгованість в сумі 54839,65 грн., що складається з заборгованості за кредитом в сумі 3972,47 грн., заборгованості по процентам за користуванням кредитом в сумі 41036,65 грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 6742,93 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500.00 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 2587,60 грн. З урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 54839,65 грн. і судові витрати. Ухвалою судді Великобілозерського районного суду Запорізької області від 25 квітня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ПАТ КБ«ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 30.05.2018 року відповідач подав до Великобілозерського районного суду Запорізької області відзив на позовну заяву та заявив про застосування строків позовної давності. 17.07 та 02.08.2018 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив. 04.09.2018 року відповідач подав до суду заперечення, в яких наполягав на застосуванні строків позовної давності до вимог позивача. Представник позивача [PERSON], яка має належні повноваження за довіреністю від 31.08.2017 року, у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. У судовому засіданні представник відповідача адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечував, підтримав відзив на позовну заяву та просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Така позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18. У цій справі сторони погодили, що строк дії договору відповідає строку дії картки - лютий 2009 року. З позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 04 квітня 2018 року. Строк дії картки, а від так і договору, закінчився у лютому 2009 року. Відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем. Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Оскільки в задоволені позову про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовляється, витрати позивача на сплату судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України не підлягають.

Outcome: dismissed