Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що від свого батька успадкував право власності а земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у власності КСП «Дружба народів». Під час оформлення технічної документації для отримання документу про право власності на земельну ділянку було встановлено, що згідно з даними витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, державна реєстрація земельної ділянки була проведена 05.12.2005 р. на його померлого батька. Тому позивач вимушений був вказаний державний акт оскаржити в судовому порядку, у звязку з тим, що на момент видачі державного акту батька вже не було в живих. Після виготовлення технічної документації, оскарження вищевказаного державного акту про право власності на землю, позивач звернувся до Державного кадастрового реєстратора про внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру. Але своїм рішенням державний кадастровий реєстратор відмовив йому у внесенні відомостей щодо земельної ділянки з тих підстав, що в Держкадастрі значиться ще право власності на земельну ділянку на підставі Державного акту на імя його покійного батька. Представник позивача у судове засідання не зявилась, але надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, проти ухвалення рішення не заперечувала. (а.с. 98). Представник відповідача у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. (а.с. 50). Представник третьої особи у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. (а.с. 60). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач від свого батька успадкував право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Дружба народів», розміром 3,113 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) розташованої в КСП «Дружба народів» с. Яськи вул. Леніна Біляївського району Одеської області. Це право на земельну частку (пай) належало померлому батькові позивача на підставі Сертифікату серії ОД № 0277630 виданого Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області 17.08.1999р., який зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 1065, та перереєстрованого Біляївською районною державною адміністрацією Одеської області 08.12.2000 р. про що позивачу було видано державним нотаріусом свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.04.2009 р. за реєстровим номером 2-989. (а.с. 5). Під час оформлення технічної документації для отримання документу про право власності на земельну ділянку було встановлено, що згідно з даними витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.11.2015р. державна реєстрація земельної ділянки була проведена 05.12.2005р. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5900 га за адресою: Одеська обл., Біляївський район, Яськівська сільська рада. Кадастровий номер земельної ділянки: 5121085600:001:1209 на померлого батька позивача. Тому позивач вимушений був вказаний державний акт оскаржити в судовому порядку, у звязку з тим, що на момент видачі державного акту батька позивача не було в живих. Так, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.10.2014 р. по справі № 521\\9812\\14-ц було визнано недійсним та скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 852052, виданий на імя [PERSON] на підставі розпорядження Біляївської райдержадміністрації Одеської області від 18.07.2005 р. № 508\\2005 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010521600625 та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер 5121085600:001:1209. (а.с. 8-11). Після виготовлення технічної документації, оскарження вищевказаного державного акту про право власності на землю, позивач звернувся до Державного кадастрового реєстратора відділу у Біляївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про внесення відомостей про вказану земельну ділянку до Державного земельного кадастру. Але рішенням № РВ-510058051207 від 13.07.2017 р. державний кадастровий реєстратор відмовив йому у внесенні відомостей щодо його земельної ділянки до Державного земельного кадастру з тих підстав, що в Держкадастрі значиться ще право власності на земельну ділянку на підставі Державного акту на імя покійного батька позивача. (а.с. ?). Згідно до спадкової справи № 426/2016, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] (а.с. 68-97). Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних ділянок часток «паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власниками земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. При таких обставинах позов є обґрунтованим, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved