Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Свої позовні вимоги, мотивує тим, з відповідачем по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі під час якого вони за спільні кошти придбали у власність дві квартири, які реконструювали в одну квартиру за [ADDRESS], і право власності на неї оформили на відповідача. На даний час їх стосунки погіршилися і відповідач не визнає за нею право власності на їх спільну квартиру, тому просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі , мотивуючи їх тими ж підставами. У судовому засіданні просять позов задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач позов не визнав пояснивши це тим, що він квартиру купив за власні кошти, а відповідачка ніде не працювала, а лише рахувалася на роботі, щоб їй нараховувався страховий стаж. Самостійного заробітку вона не мала, коштів на квартиру не надавала. Він хоч і придбавав вказану квартиру для всієї сім'ї, але вважає її своєю особистою власністю, так як саме він працював і заробляв гроші на квартиру, а потім виплачував кредит який отримав на ремонт та реконструкцію квартири. Тому просить відмовити позивачці в задоволенні позову. Суд заслухавши сторони по справі, свідків, вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Так судом встановлено сторони перебували в шлюбі з 8.06.1991 року . (а.с.12) Під час перебування в зареєстрованому шлюбі 18.01.2008 р. вони придбали у власність дві квартири за [ADDRESS]. Про це було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі- продажу квартири, що був посвідчений приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Кузьомкіною Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за №211. Покупцем вказаних квартир договором зазначений відповідач. (а.с.17-22) Рішенням Шосткинської міськради від26.06.2008р. № 187 оформлено право власності на переплановані квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. (а.с.21,22) Зі звітів та декларацій (а.с. 43-45, 50-52, 53-58,62) вбачається, що позивачка займалась підприємницькою діяльністю та працювала на інших посадах і мала заробіток. Так згідно діючого законодавства сімейні правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року, регулюються положеннями КпШС України. Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з положеннями частини першої статті 24 КпШС України 1969 року майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Так свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні кожна окремо пояснили, що являються друзями зазначеної сім'ї так як тривалий час товаришували сім'ями. До конфлікту між подружжям вони постійно проводили час разом і засвідчують, що це була ідеальна сім'я. Подружжя все робили разом. Між ними були дуже добрі стосунки. Вони жодного разу не ділили майно та кошти на «твоє» і «моє». В розмові вони завжди говорили «ми», «наше». Спірна квартира була придбана для сім'ї [PERSON], тобто [PERSON], [PERSON] та їх дітей. Обидва подружжя працювали та збирали кошти на квартиру, вибирали її робили разом ремонт. Позивачка вибирала оздоблення для квартири. Вони також були присутні на вхідчинах в квартиру. Відповідач жодного разу не говорив, що це його особиста квартира. Свідок [PERSON] пояснив, що він працював у відповідача спочатку поваром, а потім барменом. Бар був оформлений на позивачку, але керував всім відповідач. Позивачка приходила в бар як дружина власника. Вважає, що вона приходила в бар відпочивати. Більше пояснити в цій справі нічого не може. Дослідивши вищезазначені договори купівлі-продажу квартир № 31 та 30, суд встановив, що в них відсутнє застереження, що відповідач придбав квартиру за власні кошти. Сам відповідач в судовому засіданні пояснив, що а ні він а ні його дружина під час укладення договору купівлі продажу зазначених квартир не зазначали , що квартира купується за його особисті кошти. За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77 та 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оцінюючи надані сторонами вищезазначені докази, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, суд приходить до висновку, що відповідач у судовому засіданні не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спірна квартира була набута за його особисті кошти для його особистих потреб, так як і сам відповідач і свідки в судовому засідання пояснили , що квартира придбавалась для потреб сім'ї, а саме для мешкання в цій квартирі всієї сім'ї. Позивач та свідки, з дня купівлі квартири, впевнені , що вказана квартира є спільною власністю позивача та відповідача. В судовому засіданні відповідач та свідки вбачається, що сам відповідач ніколи не розмежовував їх майно та кошти як на такі, що належать окремо йому а окремо дружині, а навпаки все майно в тому числі і квартиру називав «нашим», тобто всієї сім'ї, в тому числі і позивачки. Враховуючи зазначене доводи позивача, що спірна квартира є його особистою власністю і придбана за його особисті кошти повністю спростовані в судовому засіданні, а тому не заслуговують на увагу. Отже судом достовірно встановлено, що спірна квартира набута подружжям під час шлюбу, у спільну сумісну власність для потреб всієї сім'ї, а тому частки дружини та чоловіка в ній є рівними. Таким чином в судовому засіданні доведено, що позивачу на праві власності належить 1/2 частка спірної квартири , а тому позов доведено і він підлягає задоволенню. Судові витрати розподіляються пропорційно задоволенню позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved