Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з наведеним позовом, у якому просив визнати договори купівлі продажу квартири [ADDRESS] від 16.08.2010 року №2152, та визнати, що вказана квартира є особистою власністю позивача, визнати недійсним договір купівлі - продажу автомобілю «Ноnda Accord» д/н: ВН0119ІІ, від 29.11.2012 року, та визнати, що вказаний автомобіль придбано за особисті кошти позивача та є його особистою власністю, визнати грошові кошти в розмірі 70000,00 дол. США, що знаходяться у відповідача спільним майном подружжя, та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію таких коштів в розмірі 30000,00 дол. США, земельну ділянку, площею 600,00 кв. м. у с. Курортне, Білгород-Дністровському районі Одеської області, ділянка №245/3, виділити Відповідачу. Представник відповідача надав письмові заперечення щодо вимог позову, де вказав, що наведені позивачем підстави позову є надуманими та необґрунтованими жодними належними доказами, а тому не підлягають задоволенню. У судових засіданнях представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з тих підстав, що позивач до укладення шлюбу мав власні заощадження в розмірі 100000,00 дол. США та квартиру, та за період шлюбу таку квартиру, що була особистим майном позивача, було продано, та за рахунок вилучених коштів, із залученням коштів з особистого рахунку позивача було придбано спірну квартиру [ADDRESS], про що 16.08.2010 року було укладено та посвідчено нотаріально, договір №2152, при цьому згідно фактичних обставин укладання зазначеної угоди грошові кошти передавав позивач, та про рівну участь подружжя у придбанні спірної квартири мови не було, та додатково представник позивача пояснила, що придбання спірного автомобіля «Ноnda Accord» д/н: ВН0119ІІ на імя [PERSON] за договором купівлі-продажу 29.11.2012 року також було повністю профінансовано особистими коштами позивача, та по при фактичні обставини угоди, покупцем транспортного засобу було зазначено [PERSON], з метою сплати податків у меншому розмірі, у правильності чого позивача було переконано відповідачами. Крім того представник позивача вказувала на те, що в квартирі, що проживала відповідач знаходились грошові кошти в розмірі 70000,00 дол. США, які були зібрані за рахунок заробітної плати позивача, та відповідач діючи на власний розсуд приховала їх від позивача, з чого випливає її обовязок сплатити на користь позивача компенсацію приналежної йому частки таких коштів, яку позивач визначає як 30000,00 дол. США. Крім того представник позивача вказувала на те, що за період перебування позивача та [PERSON] у подружніх стосунках, останньою було придбано земельну ділянку 600,00 кв. м. у с. Курортне, Білгород-Дністровському районі Одеської області, ділянка №245/3, яку позивач після поділу майна подружжя просив залишити у власності відповідача. У судових засіданнях представник відповідача заперечувала проти доводів сторони позивача, наголошувала на безпідставності та необґрунтованості вимог позову. В останнє судове засідання учасники справи не зявились. Представник позивача звернулась до суду з заявою про вирішення справи за її відсутності, вимоги позову у останній редакції підтримала, просила їх задовольнити з наведених раніше підстав. Представник відповідача звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала, просила суд відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості. З викладених обставин суд ухвалив розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів та пояснень. Правовий режим майна, що перебуває у спільній сумісній власності врегульовано положеннями ст. 368 ЦК України: так, майно, набуте подружжями за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Кореспондуючою є спеціальна норма закону, встановлена ст. 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. При цьому майно, що було набуто чоловіком, дружиною, до шлюбу, а також набуте у період шлюбу за кошти, які належали йому особисто, відповідно до положень ст. 57 СК України не входять до обсягу майна, що підлягає поділу у порядку ст.69 СУ України. Вказані положення у їх системному аналізі з положеннями ч.2 ст. 60 СК України, вказують на те, що якщо майно було придбано чоловіком, дружиною, за належні йому особисто кошти у період шлюбу, то така обставина при вирішенні судом спору про поділ майна подружжя потребує доказування, та тягар такого доказування лежить на тому з подружжя, хто зацікавлений у встановленні судом такої обставини. У випадку недоведеності такої обставини суд має керуватися загальними положеннями щодо презумпції за якою вважається, що кожна річ, набута членами подружжя за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Абзацом 2 ч.1 ст. 71 СК України передбачено, що якщо чоловік та дружина не домовилися про прядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист судом її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з розясненнями наданими у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Так, з наданих Пленумами Верховного суду України розяснень вбачається, що при вирішення спорів щодо поділу майна подружжя, істотними для правильного вирішення справи та такими що потребують встановлення судом є факти щодо: 1.Обсягу спільно нажитого сторонами майна; 2.Часу припинення спільного ведення господарства сторонами (період його ведення); 3.Джерела і часу придбання спірного майна; Наведені факти потребують встановлення періоду перебування подружжя у подружніх (шлюбних) відносинах, підстав та часу набуття у власність спірного майна, обсягу майна, що підлягає поділу, виявлення та встановлення наявності чи відсутності підстав для відступлення від рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Щодо питання визнання договорів недійсними, правовим регулюванням зазначеного питання в розрізу цієї справи вбачаються положення ст. 203, ст. 215, ЦК України та кореспондуючі роз'яснення Пленуму Верховного суду України, які були надані у Постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», №9 від 06.11.2009 року. За вказаними розясненнями судам наголошено на тому, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Так, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до п.7 вказаної постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому згідно п.8 постанови, - відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності: - сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог та при цьому вони вільні у наданні чи утриманні від надання до суду доказів та пояснень щодо доказового значення таких доказів. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так з наданих до суду доказів вбачається, що у період з 30.05.2009 року по 12.08.2015 року сторони, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що був розірваний за рішенням суду, копія якого долучена до матеріалів справи. Спірну квартиру 155 в будинку 101 «А» по вул. Левітана в м. Одесі, що позивач просить суд визнати його особистим майном та водночас просить визнати правочин, за яким її було набуто у власність подружжя частково недійсним, було придбано [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу р.№2152, від 16.08.2010 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], та зареєстрований у державному реєстрі прав власності 18.08.2010 року, в рівних частинах. На таке вказують Інформаціна довідка індексний номер 44483691 від 24.09.2015 року (а.с.59), де вказано що квартира належить вказаним особам на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині, кожному; текст договору купівлі-продажу р.№2152, від 16.08.2010 року, де в п. 1 визначено, що покупці приймають у власність предмет продажу в рівних частках та п.8 де прямо вказано на виникнення у покупців права спільної часткової власності з умовою рівності часток. При цьому суд вказує на те, що пояснення позивача щодо того, що він підписав такий договір не читаючи, через введення його відповідачем [PERSON] в оману щодо змісту правочину, та щодо того, що його волевиявлення при укладенні оспорюваного правочину не було вільним на те відповідало його внутрішній волі, в ході розгляду справи свого підтвердження не знайшли, жодними доказами, окрім власних пояснень, наданих стороною позивача підтверджені не були. Натомість на спростування такої обставини свідчить сама суть та процедура нотаріального посвідчення договору, коли нотаріус зясовує, чи усвідомлюють сторони правочину його зміст, чи мають вони дійсний намір на укладення конкретного правочину на визначених умовах та чи є їх волевиявлення вільним, а також п. 10 договору р.№2152, від 16.08.2010 року, де наголошено на тому, що сторонам договору розяснено належні положення законодавства. Таким чином вимоги позову про визнання зазначеного договору частково недійсним задоволенню не підлягають. Згідно п. 3 договору р.№2152, від 16.08.2010 року, продаж квартири був зроблений за 19620 гривень, що продавець на час підписання такої угоди вже отримав від покупців. Крім того суд вказує на те, що до матеріалів справи додано розписку продавця за вказаним договором р.№2152, від 16.08.2010 року про отримання ним від обох покупців повного розрахунку за продану за вказаним договором квартиру в розмірі 584600,00 грн., що на час проведення розрахунку було еквівалентно 74000,00 дол. США., датовану16.08.2010 року. Сторона позивача вказує на те, що наведені грошові кошти були особистими коштами позивача, які складались з коштів у сумі 42000,00 дол. США, вилучених від продажу квартири [ADDRESS], що була його особистою власністю, за договором купівлі-продажу р.№1-1019 від 16.08.2010 року, та доповнених за рахунок зняття приналежних йому особисто коштів з банківського рахунку, що був відкритий до укладення шлюбу між сторонами, в розмірі 38000,00 дол. США, та з такого наведена квартира має бути визнана його особистим майном. Сторона відповідача вказує, що наведені грошові кошти, що були сплачені за договором р.№2152 та розпискою від 16.08.2010 року були спільними коштами подружжя, та разом з тим квартира була придбана у інтересах подружжя, для їх постійного проживання, а з такого наведена квартира не може бути визнана особистою власністю позивача. Надаючи кваліфікацію та оцінку зазначеним позовним вимогам та наданим щодо них доказам та поясненням суд вказує на наступне. На час укладення [PERSON] та [PERSON] (30.05.2009 року), позивачу на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування №1-957 від 18.05.2006 року належала квартира [ADDRESS] Згідно договору р.№1-1019 від 16.08.2010 року відповідачем було відчужено, вказану квартиру на користь іншої особи. Згідно наданої до суду копії такого договору, ціна продажу квартири склала 49285,00 гривень, які на момент підписання такої угоди вже були передані покупцями продавцю. Як вбачається з аналізу наданих до суду доказів та офіційних відомостей НБУ щодо курсу валют (789,00 грн. до 100,00 дол. США), 49285,00 грн. на час здійснення вказаного правочину складали еквівалент - 6246,51 дол. США. При цьому до матеріалів справи також надано довідку за результатами здійсненого маркетингового аналізу за визначенням найбільш імовірної ринкової вартості питомого показника (1кв.м./дол. США) самостійної двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], станом на 16.08.2010 року, що виготовлена оцінювачами Товарної Біржі «Профи-Т», найбільш вірогідна середня вартість такої квартири станом на 16.08.2010 року складає 41934 дол. США, що еквівалентно до 330859,00 грн. Надаючи оцінку таким обставинам посилання позивача на продаж зазначеної квартири саме за вказану ним суму 42000,00 дол. США оцінює критично, оскільки сторони вільні у визначенні ціни правочину, а зазначена оцінка носить імовірнісний характер, та належного звязку між договором купівлі продажу р.№1-1019 від 16.08.2010 року та наведеною оцінкою, виконаною 24 червня 2016 року, перед судом не доведено. При цьому суд зауважує і про те, що такі обставини не заперечувались відповідачами, однак і не були ними визнані. Посилання позивача на наявність у нього збережень на банківських рахунках, що були ним зібрані до укладення шлюбу з [PERSON] у розмірі більш ніж 100000,00 дол. США в ході розгляду справи належними доказами, - фінансовими документами, банківськими виписками по рахунках чи іншими офіційними відомостями підтверджені не були. При цьому суд зауважує, що надані до суду виписки по рахунках у ПАТ «МарфінБанк» містять відомості лише про рух коштів за рахунками: - №606000002272 у період з 25.05.2011 по 16.03.2015 року; - №92610840 USD у період з 28.10.2009 по 25.05.2011 року; - №92610978 USD у період з 07.11.2008 по 24.09.2010 року; однак з аналізу їх відомостей зазначених позивачем заощаджень у розмірах, більших за 100000,00 дол. США не вбачається. Так само не вбачається доведеним та підтвердженим будь-якими доказами окрім пояснень самого позивача - зняття з банківських рахунків належних позивачу особисто 38000,00 дол. США для залучення до отриманих від продажу квартири [ADDRESS] особистих коштів та сплати їх за договором купівлі-продажу квартири 155 в будинку 101 «А» по вул. Левітана в м. Одесі. Натомість вбачається, що на зазначених рахунках відбувався систематичний рух коштів, - його поповнення та зняття коштів з рахунку, що не дає суду підстав вбачати, що ці кошти були витрачені саме для придбання квартири. Таким чином суд вказує на те, що набуття квартири 155 в будинку 101 «А» по вул. Левітана в м. Одесі за договором р.№2152, від 16.08.2010 року за особисті кошти позивача свого підтвердження за наслідками розгляду справи не знайшло. З такого вбачається, що вимоги позову про визнання квартири 155 в будинку 101 «А» по вул. Левітана в м. Одесі особистою власністю позивача задоволенню не підлягають. Щодо вимог позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобілю «Ноnda Accord» та визнання такого автомобілю особистою власністю позивача суд зазначає про наступне. Підставою визнання недійсності наведеного договору позивач вказує те, що [PERSON] присутня при укладенні правочину не була, ніяких дій, спрямованих нею на отримання рухомого майна (автомобілю), його оплату, утримання та користування не здійснювала оскільки кошти продавцю позивач передавав особисто, особисто прийняв від продавця спірний автомобіль та у подальшому здійснював його експлуатацію та утримання саме позивач. Правовими підставами визнання такого правочину недійсним вказано положення ст. 215 ЦК України. Як зазначено вище, відповідно до положень ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто позивач вказує на те, що правочин, за яким [PERSON] не мала прямого волевиявлення на придбання спірного автомобіля та такий правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Такі посилання не відповідають встановленим в ході розгляду справи на підставі офіційних відомостей (довідки Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області №31/15-397 від 17.02.2016 року) обставинам. Так, зазначена довідка вказує на те, що згідно бази даних НАІС, транспортний засіб «Ноnda Accord», 2008 року випуску, номер шассі/кузова/рами: JHMCU26809C207907, білого кольору, номерний знак: ВН0119ІІ на підставі довідки-рахунку серії ДПІ №849268 від 29.11.2012 року, виданої ПП «Лідер-К», 29.11.2012 року був зареєстрований за [PERSON]. Таким чином договір купівлі-продажу автомобіля має реальні правові наслідки у вигляді переходу права власності (та державної реєстрації такої зміни власника) щодо предмету купівлі-продажу, автомобіля «Ноnda Accord». Разом з тим з наданих до суду стороною відповідача пояснень вбачається, що [PERSON] мала намір на придбання зазначеного автомобілю, та вказаний правочин відповідає її волі. Пояснення позивача, щодо передачі продавцю грошових коштів, щодо прийняття особисто ним від продавця спірного автомобіля, щодо здійснення позивачем експлуатації та утримання спірного автомобіля жодними доказами, окрім власних пояснень сторони позивача підтверджені не були. Щодо посилань позивача на те, що кошти, за які було придбано спірний автомобіль належали йому особисто, та з метою фінансування зазначеного правочину позивачем 27.11.2012 року було знято з рахунку №26206000002272 грошові кошти в розмірі 30939,00 дол. США (що підтверджується випискою про рух коштів на рахунку, а.с. 101), то суд вказує, на те, що за матеріалами справи жодного наслідкового звязку між зняттям позивачем таких коштів з рахунку та укладенням [PERSON] 29.11.2012 року спірного договору купівлі-продажу автомобіля не вбачається. Такий висновок випливає з того, що за відомостями виписки про рух коштів на рахунку, списання з рахунку відбулось за призначенням «Зняття готівки з рахунку; [PERSON] готівки з рахунків фізособи», сума списання склала 30939,00 дол. США., та мала місце 27.11.2012 року, за два дні до придбання [PERSON] автомобіля (29.11.2012 року), за ціною, що не відповідає встановленій судом на підставі пояснень учасників справи, ціні покупки спірного автомобіля - 29000,00 дол. США, та будь якого доказу того, що саме вказані позивачем кошти були передані [PERSON] чи безпосередньо продавцю з метою фінансування договору купівлі-продажу до суду не надано. Таким чином жодних доказів, які б вказували на порушення при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля «Ноnda Accord» від 29.11.2012 року положень ст. 203, 215 ЦК України суду надано не було, отже підстав для задоволення позову в частині визнання такого договору недійсним з наведених підстав немає. Як вбачається з наведеного вище, власником автомобіля «Ноnda Accord» з 29.11.2012 року і до часу вирішення справи є [PERSON] Таким чином зазначений автомобіль не може бути включено до обсягу майна подружжя [PERSON] та [PERSON], як такий, право власності на який набуто ними у період подружніх відносин, та жодне питання, повязане з вирішенням його правового режиму як особистого майна позивача (що придбано ним у період подружніх відносин за особисті кошти) вирішено бути не може, тобто вимоги позивача про визнання наведеного автомобіля його особистою власністю за вказаних обставин задоволені бути не можуть. Щодо вимог позову про визнання 70000,00 дол. США, які за посиланнями позивача були зібрані подружжям за рахунок його заробітної плати майном подружжя, та їх поділом шляхом стягнення на користь позивача 30000,00 дол. США, то суд зазначає про наступне. Позивач у своїх поясненнях вказує, що такі кошти у готівковій формі зберігались у квартирі, де проживало подружжя, та відповідач, [PERSON], у квітні 2015 року, діючи поза згодою позивача винесла такі кошти з місця їх зберігання та на теперішній час утримує їх у сейфі своїх батьків. Відповідач, [PERSON] у своїх поясненнях заперечує існування вказаних позивачем коштів та зазначає, що про таку суму їй нічого не відомо. Жодних доказів того, що у власності подружжя дійсно є (чи перебували) грошові кошти у вказаному розмірі 70000,00 дол. США, та що вони зберігались у готівковій формі за місцем проживання подружжя суду не надано, з такого, зважаючи на те, що поділу підлягає лише те майно, що перебуває (чи перебувало на момент припинення подружніх відносин) у власності подружжя, задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь 30000,00 дол. США з вказаних підстав вбачається неможливим. Щодо вимог позивача які стосуються земельної ділянки площею 0,06 га, №245/3 у с. Курортне, Білгород-Дністровського району Одеської області, про врахування її до обсягу майна подружжя [PERSON] та [PERSON], що підлягає врахуванню при поділі, та виділення її відповідачу, суд вказує на те, що за наданими суду поясненнями, така земельна ділянка була набута [PERSON] у власність як безоплатно передана у власність (приватизована), тобто відповідно до п.5 ч.1 ст. 57 СК України є її особистою власністю, та не підлягає поділу у порядку ст. 69 СК України, та разом з тим суд зазначає що жодних належних доказів такої обставини до суду не надано, та встановити наявність у [PERSON], прав власності на зазначену земельну ділянку, визначити підстави її набуття у власність, якщо таке мало місце, за матеріалами справи неможливо. При цьому матеріали справи містять Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, і.н.44483691, що сформована станом на 24.09.2015 року, за запитом по прізвищу, імені та по-батькові «Варфоломєєва Неля Анатоліївна», та з такої довідки вбачається, що Державний реєстр прав власності не містить запису про право власності [PERSON], щодо земельної ділянки площею 0,06 га, №245/3 у с. Курортне, Білгород-Дністровського району Одеської області. Таким чином суд вказує на безпідставність вимог позову в цій частині та на те, що вони задоволенню не підлягають. З викладених обставин суд доходить висновку про те, що згідно положень ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. З викладеного,

Outcome: dismissed