Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом, мотивуючи його тим, 27.06.2014 він був прийнятий на посаду начальника управління організації регіональної політики департаменту регіонального розвитку Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною. Позивач зазначив, що 21.05.2015 наказом ДП «Укрекоресурси» його було звільнено з 02.06.2015 у зв'язку з скороченням штату працівників. Позивач наголосив на тому, що відповідачем припинено йому виплату заробітної плати з травня 2015 року. В позовній заяві вказано, що розрахунок на день звільнення відповідач не зробив, мотивуючи відсутністю коштів на підприємстві. Тому позивач і звернувся до суду та просив стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 8400 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення судом, моральну шкоду в сумі 5000 грн. Представником відповідача було подано заперечення на позовну заяву, в яких заперечував проти задоволення позову, мотивуючи тим, що у квітні 2015 року було арештовано спеціальний рахунок підприємства, відкритого в державному казначействі України, з якого безпосередньо здійснювалась виплата заробітної плати працівникам, тому відповідач позбавлений можливості виплатити зазначені суми позивачу, але вживає всіх можливих заходів в найкоротші терміни здійснити всі належні виплати. Крім того, відповідач не погодився з розрахунками позивача щодо визначення його середньої заробітної плати, а щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то в запереченні зазначено, що дана вимога взагалі не може бути розглянута, оскільки відсутні обґрунтування розміру моральною шкоди. До початку судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи в його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін. Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що наказом № 150к від 27.06.2014 позивач був прийнятий на посаду начальника управління організації регіональної політики департаменту регіонального розвитку, наказом № 292к від 03.11.2014 - переведений на посаду заступника начальника департаменту регіональної політики у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, затвердженням нової структури та введенням в дію нового штатного розпису Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (а.с.а.с. 11-17). Відповідно до наказу № 170-к від 21.05.2015, [PERSON] звільнено 02.06.2015 у зв'язку з скороченням штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 18). ДП «Укрекоресурси» листом від 12.04.2016 № 266 повідомлено [PERSON], що на підставі наказу підприємства «Про звільнення [PERSON]» від 21.05.2015 № 170-к та відповідно до діючого законодавства [PERSON] в повному обсязі нарахована заробітна плата, грошова компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога в розмірі одного середнього місячного заробітку, загальна сума до виплати складає 8400 грн. Однак, у зв'язку з арештом в травні 2015 року спеціального рахунку підприємства, відкритого в Держказначействі, з якого безпосередньо здійснювалась виплата заробітної плати працівникам підприємства та обов'язкових платежів до бюджету, не проведено розрахунку з працівниками (а.с.а.с. 25-27). Згідно змісту ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, диспозиція статті 117 КЗпП України встановлює обов'язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, і дана норма закону будь-яких обмежень її дії не встановлює. Як встановлено судом, заборгованість з виплати заробітної плати позивачу становить 8400 грн., що не заперечував і відповідач в своїх запереченнях, поданих на позов і що підтверджується розрахунковим листком, наданим суду як позивачем, так і відповідачем. Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, яким передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з наданих суду розрахункових листків, заробітна плата позивача за квітень 2015 року становила 2540,17 грн. за фактично відпрацьовані 9 днів, заробітна плата за травень 2015 року становила 5057 грн. за фактично відпрацьовані 18 днів. Середньоденна заробітна плата позивача становила 281,38 грн. ((2540,17 грн. + 5057 грн.) / (18+9)). Період затримки виплати заробітної плати позивачу на момент винесення рішення становить 283 робочі дні (з 03.06.2015 по 19.07.2016). Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 79630, 54 грн. (281,38 грн. * 283). Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. П. 13 зазначеної вище Постанови визначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Враховуючи, що позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди та не надано доказів, якими вона підтверджується, суд приходить до висновку, що у зв'язку з наявним порушенням прав позивача як працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум) така шкода наявна, але становить 1000 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 890,30 грн. З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку, що позов ґрунтується на чинному законодавстві, знайшов свого часткового доведення та підлягає частковому задоволенню. На підставі ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, ,

Outcome: approved