Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір № б/н від 24.12.2013 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 2200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язався щомісячно повертати кредитні кошти згідно встановленого графіку погашення. Однак відповідачем не виконуються вищевказані умови кредитного договору та станом на 31.12.2017 року заборгованість відповідача за кредитним договором № б/н від 24.12.2013 року становить 17985,40 гривень. Просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати. Представник позивача подав заяву, згідно якої просить розглядати справу без його участі, підтримує розмір позовних вимог та просить суд позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач до судового засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи у його відсутність та відзив в якому позовні вимоги не визнав, підтвердив отримання кредитної картку, однак заперечував проти нарахування процентів, які не погоджені сторонами, також заперечив проти умов і Правил банку, так як кредитний договір приєднання або договір приєднання до умов і правил користування електронним платіжним засобом мають бути укладені у письмовій формі, оскільки особа не може приєднатися до того, з чим вона не ознайомлена, і бути зобов`язаною виконувати умови, про які вона не знає, а спеціальні норми закону, за цитовані в позовній заяві, не передбачають можливості відступу від них і укладення таких договорів іншим способом. Також заперечив проти стягнення двох видів штрафу, як різновидів неустойки, є порушення позичальником строків повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. Вважає таке стягнення є подвійною цивільно-правовою відповідальністю одного й того ж виду за одне й теж порушення договірного зобов`язання, що діючим законодавством не передбачено. Окрім цього просив застосувати строк позовної давності за кредитним договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі, зі спливом останнього дня місяця дії картки. Просив відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши письмові докази, суд вважає позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н від 24.12.2013 року. Позивачем було надано відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язався щомісячно повертати кредитні кошти згідно встановленого графіку погашення. Однак відповідачем не виконуються вищевказані умови кредитного договору та згідно наданого представником позивача розрахунку, станом на 31.12.2017 року заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 24.12.2013 року становить 17985,40 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 1994,03 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 14658,73 грн.; штраф /фіксована частина/ - 500,00 грн.; штраф /процентна складова/ - 832,64 грн. Кредитний договір складається із анкети-заяви позичальника, з якої вбачається, що відповідачу було видано кредитну картку, а також Умов та правил надання банківських послуг та витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Представник позивача вважає, що своїм підписом в зазначеній заяві відповідач підтвердив, що він ознайомлений і згоден з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку і згоден з тим, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ст.1048 ЦК України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті як невід`ємні частини спірного договору. При цьому з матеріалів справи не вбачається та відповідачем заперечується, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг відповідач розуміла, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Також в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим банком у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. З тих же підстав не можна вважати складовою частиною кредитного договору витяг з Тарифів банку, оскільки вони також не містять підпису позичальника. Таким чином суд приходить до висновку, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів банку, які містяться в матеріалах справи, не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. При цьому визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Банк не довів, що саме надані ним Умови та Правила надання банківських послуг, а також витяг з Тарифів банку є складовою кредитного договору і що саме їх відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту. Стосовно стягнення тіла кредиту, у позивача є достатньо правових підстав для стягнення у примусовому порядку з відповідача суми непогашення тіла кредиту. З дослідженого розрахунку заборгованості за договором № б/н від 24.12.2013 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , заборгованість по тілу кредиту становить 1994,03 грн., які і підлягають стягненню з відповідача. Відповідач у відзиві на позов заявив про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України ). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки відповідно до Умов та правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Враховуючи, що останній обов`язковий платіж за спірним договором позивач здійснила 26.06.2015 року, тому строк позовної давності обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу, а саме з 26.07.2015 року, за який позивачем не було внесено грошових коштів. За таких обставин та з врахуванням наведених норм права слід прийти до висновку, що оскільки останній платіж на погашення кредитної заборгованості за договором №б/н від 24.12.2013 року позичальником було внесено 26.06.2015 року, а з позовом до суду банк звернувся 20.03.2018 року, то до таких правовідносин застосувати строк позовної давності не має можливості, так як не стік трирічний строк позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку, що в клопотанні відповідача щодо застосування строків позовної давності слід відмовити. На підставі наведеного, зважаючи на умови укладеного між сторонами Договору та норми чинного законодавства, з [PERSON] на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 1994,03 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту становила 1994,03 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача. В решті позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України стягненню також підлягають понесені Банком судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 195,41 грн. (а.с.41).

Outcome: partial