Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, про дострокове розірвання договору. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 21.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №257 від 21.02.2014 року. Під час шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] , про що видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . 01.03.2016 року рішенням Приморського районного суду міста Одеси шлюб між сторонами розірвано.? 08.08.2016 року між сторонами було укладено нотаріальний договір (далі - Договір) про сплату аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. за реєстровим №698. Однак з виникненням судових суперечок, з урахуванням змін істотних умов Договору та невідповідності вимогам закону його окремих положень, втрачений правовий зміст та сенс існування Договору у зв`язку з чим позивач просить суд розірвати Договір про сплату аліментів, посвідчений 08.08.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. за реєстровим № 698. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року провадження по справі відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 02 березня 2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечують та просять суд розглядати справу без участі відповідача та її представника. 22 березня 2021 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив 30 березня 2021 року від відповідача до суду надійшли письмові заперечення. 06 квітня 2021 року від позивача до суду надійшла відповідь на заперечення. 07 квітня 2021 року від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 21.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №257 від 21.02.2014 року. Під час шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] , про що видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . 01.03.2016 року рішенням Приморського районного суду міста Одеси шлюб між сторонами розірвано.? 08.08.2016 року між сторонами було укладено нотаріальний договір (далі - Договір) про сплату аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. за реєстровим №698. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що у свідоцтві про народження [PERSON] , який народився [INFO] батьками записано [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 8). Неповнолітній [PERSON] проживає з позивачем за адресою [ADDRESS] . Всі питання щодо визначення розміру аліментів на утримання дитини, порядку їх сплати, визначення місця проживання дитини та порядок спілкування відповідача із сином, узгоджені сторонами у добровільному порядку в Договорі про сплату аліментів на дитину від 08.08.2016 року Відповідно до п.2 Договору 3а домовленістю Батьків, \~ \~ \~ \~даним договором\~встановлюється обов`язок Батька сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 6500 (шість тисяч п`ятсот гривень 00 копійок щомісяця. Аліменти повинні бути сплачені [PERSON] не пізніше 20 (двадцятого) числа кожного поточного місяця за наступний місяць шляхом перерахування суми аліментів на відкритий на- ім`я Матері рахунок № [NUMBER] в АБ «Кліринговий Дім», МФО 300647. Відповідно до п.4 Договору Батьки Домовились, що до досягнення дитиною десятирічного віку дитина буде проживати разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Після досягнення дитиною десятирічного віку місце проживання дитини буде визначатися _за спільною згодою Батьків та дитини. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилалася на те, що відповідно до п.5 Договору, зазначено, що право власності\~на аліменти\~належить не дитині, а її матері, що грубо порушує права дитини, встановлені Сімейним кодексом України, а саме ст..179 СК України. Однак с таким твердженням не можна погодитися виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що датою Договору про сплату аліментів на дитину є [INFO] . Відповідно до ст.. 179 СК України ( в редакції чинній на час укладення Договору) Аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Таким чином договір укладено відповідно до законодавства діючого на момент укладення договору. Також позивач вказує, що у зв`язку з ухваленням Приморським районним судом м. Одеси рішення від 30 січня 2020 року встановлено стягнути з [PERSON] аліменти у розмірі ј частини всіх доходів щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, у зв`язку з чим пункт 2 Договору втратив чинність. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів- задоволено. Змінено розмір аліментів, встановлений п.2 Договору про сплату аліментів на дитину, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 08.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. за реєстровим №698 та стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Відповідно до 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Таким чином рішення Приморського суду від 30 січня 2020 року не скасовує пункт 2 Договору, а лише вносить зміни до пункту 2 Договору про сплату аліментів на дитину. Також позивач зазначає, що у зв`язку зі зверненням жовтні 2019 року [PERSON] до Приморського районного суду міста Одеси з позовом про «Визначення місця проживання неповнолітньої дитини» (справа № 522/17977/19, суддя Шенцева О.П.) п.4 Договору втратив сенс. Крім того позивач зазначає, що передбачені Договором наслідки невиконання чи несвоєчасного виконання умов договору не відповідає вимогам Цивільного законодавства. У сукупності, позивач загалом вказує на істотні порушення умов Договору та як наслідок просить суд розірвати даний Договір за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти догорів про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. У відповідності до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію(передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. На підставі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У відповідності до вимог ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Відповідно до ст. 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-75цс13 йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Таким чином, Договір між сторонами може бути розірваний за рішенням суду лише у разі доведеності стороною Договору істотного порушення іншою стороною умов договору, що полягає у доведеності самого порушення іншою стороною договору, заподіяння цим порушенням шкоди стороні, яка просить розірвати договір, і значне позбавлення цієї сторони внаслідок понесеної шкоди того, що вона розраховувала отримати при укладенні договору. Як зазначає позивач у своєму позові, у порушення укладеного між сторонами договору, відповідач порушує умови договору та зловживає наданими їй Договору правами. Однак, як викладено вище, втрачений правовий зміст та сенс умов Договору про який зазначає позивач, не є достатньою підставою згідно ст.651 ЦК України для розірвання Договору судом. Зокрема, позивачем не доведено факт порушення Договору та зловживання правами зі сторони відповідача. Виходячи з вищевикладеного, судом протягом судового розгляду не встановлено передбачених ч.2 ст.651 ЦК України підстав для розірвання договору між сторонами. Оскільки, судом не встановлено підстав для розірвання Договору про сплату аліментів, позов задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed