Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд визнати дії відповідача [PERSON], щодо реєстрації у предметі іпотеки відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] неправомірними, та вчиненими з порушенням умов законодавства, а також виселити вказаних осіб, місце проживання яких зареєстроване за адресою предмета іпотеки, - квартири [ADDRESS], та які фактично в ній проживають, з такої квартири, із зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що вказана квартира була передана банку у іпотеку на забезпечення зобов'язань за кредитним договором №ODG0GA00000082 від 26 березня 2007 року, та в зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань з повернення кредиту за рішенням суду про стягнення заборгованості, що випливає з вказаних зобов'язань було звернено на зазначений предмет іпотеки. Разом з тим через тимчасове обмеження у можливості реалізації такої квартири банк позбавлений можливості отримати фактичне задоволення своїх вимог до закінчення мораторію згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та попри таке, реєстрація місця проживання відповідачів та їх фактичне проживання у квартирі, на яку звернуто стягнення, на думку позивача, істотним чином порушує його права та охоронювані законом інтереси як іпотекодержателя. З вказаних обставин, та посилаючись на те, що за вказаним договором іпотеки реєстрація місця проживання фізичних осіб у вказаній квартирі можлива лише за згоди позивача, а позивач жодної згоди не надавав, представник позивача просив суд задовольнити позов. Представник відповідачів звернувся до суду з письмовими запереченнями проти позову, та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі з тих підстав, що чинним законодавством не передбачено можливість виселення відповідачів з спірної квартири без надання їм іншого житлового приміщення з наведених позивачем підстав. Крім того представник відповідача вказував на фактичну відсутність спору між сторонами, - оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 року про звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки - спірну квартиру, яким, крім того, було вирішено про виселення [PERSON] та [PERSON] з такої квартири - було виконано в частині виселення вказаних осіб з такої квартири. Разом з тим представник відповідачів зазначив, що питання про виселення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших осіб, які проживають і спірній квартирі вже вирішувалось судом, та за наслідком розгляду таких вимог банку Апеляційним судом Одеської області було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі у зв'язку з відсутністю правових підстав на його задоволення. Таки рішенням було констатовано неможливість виселення відповідачів з спірного житлового приміщення без надання їм іншого житла. При цьому представник додатково зауважував на тому, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його надуманих інтересів, - жодних прав позивача на думку представника відповідача не порушено, факт реєстрації та проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні не є перешкодою для звернення стягнення на таку квартиру в рамках виконавчого провадження після скасування відповідного мораторію, та разом з тим обраний позивачем спосіб захисту надуманих інтересів щодо визнання дій [PERSON] неправомірними, навіть у випадку задоволення таких вимог - не потягне за собою жодних юридичних наслідків. У судовому засіданні представник позивача наполягала на заявлених вимогах, та вказувала, що згідно відомостей державного реєстру прав власності на нерухоме майно, за відповідачами [PERSON] та [PERSON] зареєстровано інше нерухоме майно, зокрема садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], та відповідачі можуть бути виселені до приміщення такого будинку, що за відомостями витягу з вказаного реєстру має у своєму складі житлову площу 16,2 кв.м. Крім того представник позивача зауважувала про те, що у власності відповідачів перебуває квартира [ADDRESS] та родина відповідачів має інше житло на випадок їх виселення з спірної квартири. Щодо підстав звернення позивача до суду, то представник позивача пояснила, що реєстрація та проживання відповідачів у спірній квартирі істотно знижує ринкову вартість спірної квартири, та оскільки вона є предметом іпотеки, за рахунок якого позивач має задовольнити свої вимоги за кредитними зобов'язаннями, він заінтересований продати таке майно як дорожче, а тому позивач, вказуючи на необхідність захисту такого інтересу позивача просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та наданих представником позивача у судовому засіданні доводів, та вказала, що проживання відповідачі у садовому будинку є неможливим через його непридатність до постійного проживання та через незначну житлову площу, та крім того наголошувала на наданих раніше запереченнях проти позову. Третя особа, [PERSON], заперечував проти задоволення позову. З викладених обставин, вислухавши надані учасниками справи у судовому засіданні пояснення та доводи, а також дослідивши надані до суду письмові пояснення та заперечення, долучені до матеріалів справи докази суд вказує на наступне. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. При цьому обираючи спосіб захисту свого права відмінний від визначених у ст. 16 ЦК України, на позивача додатково покладається обов'язок з обґрунтування доцільності такого способу захисту його права чи інтересу. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Так, з матеріалів справи вбачається, що Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 26.03.2007 р. уклали кредитний договір №ODG0GA00000082 за яким банк надав вказаній особі кредит в розмірі 47569,00 дол. США строком до 23.03.2017 р., а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 26.03.2007 р. уклали договір іпотеки. Згідно з п. 33.3 договору іпотеки [PERSON] надала в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 55.30 кв. м., житловою площею 16.80 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить Іпотекодателю на праві власності на підставі рішення суду від 08.06.2006 року. Боржник за вказаним кредитним договором своїх зобов'язань належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка у наступному була звернена за рішенням Київського районного суду м. Одеси №1512/2141/2012 на предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме: квартиру, загальною площею 55.30 кв.м., житловою площею 16.80 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за ціною визначеною договором іпотеки або на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на час укладення договору купівлі-продажу, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотек. Одночасно з тим судом було ухвалено рішення про виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] з вказаної квартири. Вказане рішення набуло законної сили 12.03.2013 року, та в силу положень ст. 61 ЦПК України, вище наведені обставини додаткового доказування не потребують. Згідно наданих до суду копій постанов ВП №39426255 та ВП №39424522 від 20.12.2013 року, рішення Київського районного суду м. Одеси №1512/2141/2012 в частині виселення було виконано боржниками добровільно, у зв'язку з чим виконавчі провадження були закриті. За наданими сторонами у судовому засіданні виконанню вказаного рішення у частині продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем перешкоджає мараторій, що введено згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». При цьому до матеріалів справи долучено довідку (з місця проживання про склад сім'ї і реєстрації) №316 від 11.04.2016 року, у квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON](без реєстрації), [PERSON] (реєстрація з 28.07.2003 року), [PERSON] (реєстрація з 04.06.2013 року), та [PERSON] (реєстрація з 04.06.2013 року). Згідно інформаційних довідок №69725277 та №69725356, від 04.10.2016 року, за відповідачами [PERSON] та [PERSON] зареєстровано по ? частині садового будинку за адресою [ADDRESS], який за відомостями таких довідок має загальну площу 25,7 кв.м., з яких житлова площа, - 16,2 кв.м. Посилання сторони позивача про належність відповідачам квартири [ADDRESS], у судовому засіданні були спростовані відомостями інформаційної довідки №60726173 від 06.06.2016 року, за якою право власності на таку квартиру зареєстровано за іншою особою. При цьому спірна квартира, за наданими до суду відомостями (зокрема змісту Рішенням Київського районного суду м. Одеси №1512/2141/2012) та поясненнями учасників справи, на час розгляду цієї справи судом належала [PERSON]. Як вбачається, предметом заявлених ПАТ КБ «Приватбанк» вимог є виселення з квартири, на яку, як на предмет іпотеки, звернуто стягнення рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2013 року, яке вступило в законну силу 12.03.2013 року, тобто до набрання чинності 07 червня 2014 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15. Як вбачається, з наданих до суду відомостей, спірна квартира не була придбана за кошти, отримані у кредит за зобов'язаннями, на виконання яких на неї звернуто стягнення, оскільки підставою набуття у власність такої квартири є Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.06.2006 року (справа № 2-3718/2006), зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН», а не правочин, профінансований за кошти, отримані за кредитним договором №ODG0GA00000082 від 26.03.2007 року. Наведений висновок кореспондує аналізу матеріалів справи та встановленим Апеляційним судом Одеської області обставинам у Рішенні від 25.06.2015 року, копія якого долучена до матеріалів справи. Крім того з наведеного рішення вбачається, що відповідачі у справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про виселення яких заявлено позовні вимоги є відповідно батьками та повнолітнім сином, які не є сторонами кредитного договору та договору іпотеки. При цьому [PERSON] оселився та зареєструвався у квартирі у 2003 році за згоди своєї матері [PERSON] ще до набуття нею квартири у власність та до передачі її в іпотеку. Дружина [PERSON] - [PERSON] та їх на той час неповнолітня дитина [PERSON] [INFO] вселилися у квартиру разом зі своїм чоловіком та батьком зі згоди на той час основного квартиронаймача [PERSON], яка у подальшому ставши власником не заперечувала проти проживання у квартирі сина з сім'єю. Таким чином вбачається, що за наведених обставин разом із вирішенням питання про виселення суд має вирішити питання про надання вказаним особам іншого постійного житла згідно із ч.2 ст. 109 ЖК України. При цьому відомостей про наявність у відповідачів іншого,приналежного їм житла, куди вони могли б виселитись до суду не надано. Так, відомості про приналежність відповідачам квартири [ADDRESS] були за наведеними вище висновками - спростовані, а садовий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS], згідно ДБН 360-92 «Містобудуванні Планування і забудова міських і сільських поселень», - це будівля для літнього (сезонного) використання, що відповідає нормативам, установленим для житлових будинків, а тому постійне проживання у ній неможливе. Разом з тим, законодавством не врегульований механізм правової реалізації ч.2 ст. 109 ЖК України даної норми. Зокрема за рахунок кого саме (держави, органу місцевого самоврядування чи іпотеко держателя, тощо) має виділятися мешканцям, яких виселяють з житлового приміщення предмету іпотеки, що було придбано не за рахунок кредиту, інше постійне житло. Відсутність правового механізму реалізації норми ч.2 ст. 109 ЖК України, яка однак, є обов`язковою при вирішенні питання про виселення, перешкоджає у задоволенні заявлених вимог ПАТ КБ «Приватбанк». Таким чином, установивши у справі, яка перебуває на вирішенні суду, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд не вбачає передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Крім того, щодо вимог позову про визнання дій [PERSON], з приводу реєстрації у предметі іпотеки [PERSON], [PERSON], [PERSON], неправомірними, суд вказує наступне. Позивач в обґрунтування наведеної вимоги посилався на те, що поправність дій відповідача випливає з порушення нею приписів п. 18.7 договору іпотеки, щодо обов'язку іпотекодавця не передавати майно в оренду, у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користання, не здійснювати їх відчуження або вчиняти інше розпорядження іпотечним майном без письмової згоди іпотекодавця. Разом з тим цивільним та цивільно-процесуальним законодавством такого способу захисту права як самостійного - не передбачено, оскільки жодних прямих правових наслідків із визнання дій вказаної особи протиправними перед судом не доведено, що у контексті наведеної вище правової позицій свідчить про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав. Таким чином суд вказує на відсутність підстав для задоволення вимог позову ПАТ КБ «Приват Банк», та у зв'язку з цим підстави для відшкодування понесених позивачем витрат не вбачається.

Outcome: dismissed