Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним п. 4.3.1 укладеного між сторонами договору про надання коштів у позику та визнання договору у формі заяви-приєднання № 266324 від 14.10.2018р. недійсним в цілому. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в лютому 2019р. до нього почали надходити дзвінки від працівників відповідача про те, що між сторонами укладено договір про надання коштів у позику з ТВО «Дженесіс Фінанс» № 266324, який оформлено у формі заяви-приєднання до примірного договору про надання коштів у позику. Вважає такий договір недійсним, оскільки такий ним не підписувався і у нього немає підтвердження про те, що йому передавались кредитні кошти. Крім того, сторони не домовились про всі істотні умови договору, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності та є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача. Також, відповідач не виконав встановлені законом вимоги щодо надання інформації про споживче кредитування і тому, розцінює такі дії як нечесну підприємницьку практику. Крім того, у договорі чітко не зазначено про загальний розмір кредиту, а в п. 4.3.1 незрозуміло зазначено про розмір процентної ставки. Тому, просить визнати п. 4.3.1 договору та сам договір в цілому недійним. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 10.06.2019р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Відзиву на позовну заяву відповідач не скерував. Натомість, скерував до суду заяву про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 09.07.2019р. в задоволенні такого клопотання відмовлено, а копія цієї ухвали направлена відповідачу. Будь-яких інших клопотань учасники справи не подали. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засідання встановлено, що 14.10.2018р. між сторонами укладено кредитний договір у формі підписання заяви приєднання № 266324 до примірного договору про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту (а.с.11-13). Відповідно до п. 4 цього договору, сума кредиту становить 4000 грн.; строк кредитування - з 14.10.2018р. по 11.11.2018р; проценти за користування кредитом нараховуються на суму кредиту (а уразі часткового погашення - на непогашену частину) та встановлюються в розмірі 1,90 %, що на рік становить 693,5 %; тип процентної ставки - фіксована: загальний розмір кредиту - 6204 грн. Пунктом 4.6 встановлено графік платежів, згідно якого сума кредиту та проценти повинні бути повернуті не пізніше 11.11.2018р. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. За умовами укладеного між сторонами договору, інформація про найменування та місцезнаходження кредитодавця відображена в його заключній частині, а інформація про тим кредиту, суму кредиту, тип процентної ставки та реальну річну процентну ставку, порядок повернення кредиту - у розділі 4 кредиту. Крім того, згідно п. 1 договору, він складається з внутрішніх правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, примірного договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та заявки-приєднання, а згідно п. 2 договору, позивач підтвердив, що всі умови договору йому зрозумілі і не потребують додаткового роз`яснення. Згідно п. 6 договору, позивач підтвердив що ознайомлений з умовами кредитування, наявними та можливим схемами кредитування з описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язанням споживача, перевагами, недоліками між ними, також щодо можливої суми кредиту, включаючи кількість платежів, суму платежів їх частоту та обсяги, можливість та умови дострокового погашення. Позивач також підтвердив, що ознайомлений з загальною сумою кредиту, вся інформація була йому надана та погоджується з цією інформацією, яка надана йому в повному обсязі. З огляду на зазначене, доводи позивача про недосягнення істотних умов договору суд відкидає, а що стосується посилань на Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - звертає увагу позивача, що на відносини споживчого кредитування в частині визначення істотних умов договору вказаний закон не поширюється. Крім того, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що договір сторонами не підписано. Зокрема, як вбачається зі змісту договору, такий укладено в електронній формі, на що позивач надав свою згоду (п. 7 договору). Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Таким чином, укладений між сторонами договір є таким, що укладений в письмовій формі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. При цьому, згідно ч. 4 цієї статті, перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. На переконання суду, пункт 4.3.1 договору, за яким «проценти за користування кредитом нараховуються на суму кредиту (а у разі часткового погашення - на непогашену частину) та встановлюються в розмірі 1,90 %, що на рік становить 693,5 %» є несправедливим, оскільки така умова договору створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, де кредитодавець набуває права на одержання процентів, які практично в сім разів перевищують суму кредиту, а споживач, будучи слабшою ланкою у кредитних правовідносинах, після отримання кредиту набуває обов`язку здійснювати плату за отримання такого кредиту в розмірі, який практично в сім разів перевищує суму кредиту. Відповідно до ч. 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. На думку суду, п. 4.3.1 договору, який є несправедливим суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства і тому, такий підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач відповідно до ст. 22 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, такий підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 768,40 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial