Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом. У своїй позовній заяві зазначає, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.04.2010 року по вересень 2012 року. За рішенням Городенківського районного суду від 30.07.2012 року шлюб між ними розірвано. Від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із матір'ю в [ADDRESS]. Також зазначає, що відповідач усілякими способами перешкоджає у спілкуванні із дитиною, що порушує не тільки права позивача як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересам дитини. Саме тому позивач звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Позивач в судове засідання не з'явився. До суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, також зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач заперечила проти даного позову тільки в частині усунення перешкод у вихованні дитини, а проти призначення днів зустрічей про які просить позивач не заперечує. Ствердила, що з того часу як вони не живуть з позивачем, він приходив до сина тільки 6-7 разів. Вона жодного разу не перешкоджала йому у побаченні з сином. Також зазначила, що оскільки дитина батька бачить дуже рідко то фактично не знає його і каже на нього дядя, а не тато. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Городенківської РДА не з'явився в судове засідання. Подав заяву із зазначенням, що вони проти позову не заперечують та про приєднання до справи їхнього Рішення з цього приводу. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Між сторонами виник спір з приводу спілкування батька з малолітнім сином, який проживає разом з матір'ю. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право безперешкодного спілкування між собою незалежно від місця проживання або перебування кожного із них. Згідно зі ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Також Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Судом встановлено, що: Копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] стверджено, що [PERSON] народився [INFO], його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Копією рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 30.07.2012 року по справі №905/2046/2012 стверджено, що шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвано. Сина [PERSON], [INFO], залишено на проживанні з [PERSON] (а.с. 10). Позивач сплачує аліменти на утримання дитини. На обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, що стверджено довідками райпсихіатра та райнарколога (а.с. 12-13). Дані факти ніким не спростовано в судовому засіданні. Суд критично оцінює твердження позивача з приводу здійснення йому перешкод відповідачем у спілкуванні з сином та його вихованні. Оскільки вони спростовані відповідачем та свідками. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що вони являючись сусідами відповідача жодного разу не бачили, щоб позивач приходив до сина і відповідач не пускала його до дитини. А свідок [PERSON] зазначила, що вона особисто бачила на протязі двох років як позивач приїзджав до сина декілька разів і йому ніхто не забороняв бачитись з ним. Крім того ствердила, що на останній день народження сина він не приїздив. На підставі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, суд, при розгляді даної справи, насамперед виходить з інтересів самої дитини і приходить до переконання, що даний позов слід задовільнити частково, в частині призначення побачень батька з сином, а в частині усунення перешкод у у спілкуванні та вихованні дитини слід відмовити за безпідставністю вимоги, так як позивач не подав доказів того, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні з сином.

Outcome: partial