Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом 07.05.2018 та просив суд визнати недійсними умови кредитного договору № [NUMBER] від 07.10.2016 викладені в розділі 2 «Умови надання кредиту» заяви № [NUMBER] від 07.10.2016, щодо встановлення щомісячних процентів у розмірі 2,69 % від суми кредиту та щоденної пені в розмірі 0,3 % від загальної суми прострочення з моменту укладення кредитного договору. В обґрунтування позову вказував, що 07.10.2016 між ним та «ФК «Центр Фінансових рішень» укладено договір на отримання кредиту № 123140500, відповідно до умов якого позивачу надано кредит в розмірі 123740,56 грн., строком на 48 місяців. Пунктом 2 заяви № 123140500 від 07.10.2016, яка є складовою кредитного договору, визначена відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання умов договору, плата за користування кредитом: початковий процент 0% від суми кредиту; щомісячні проценти 2,69 % від суми кредиту; річні проценти 11,99 % від суми боргу за договором, щоденна пеня - 0,3 % від загальної суми прострочення. Позивач вказує, що умови кредитного договору щодо нарахування одночасно річних та щомісячних відсотків, є умовами які передбачають його подвійну відповідальність. Вважає несправедливими умови про нарахування щомісячних відсотків та стосовно щоденного нарахування пені в розмірі 0,3 % від загальної суми прострочення, що складає 109,5 % на рік. Стверджував, що вказані умови договору суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком суттєвого дисбалансу договірних прав та обовязків, чим завдається шкода позичальнику, як споживачу фінансових послуг. Оскільки ці умови встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад сто відсотків вартості кредиту) у разі невиконання ним зобовязань за кредитним договором, тому просив суд визнати вказані умови договору недійсними. Позивач та його представник до суду не зявилися. Представник позивача через канцелярію суду надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити (а.с.32). Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Центр Фінансових рішень» про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, однак участь свого представника у розгляді справи повторно не забезпечив, про причини неявки до суду не повідомив, відзиву не надав (а.с.25,34). У звязку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.10.2016 між сторонами укладено кредитний договір, що підтверджується заявою № [NUMBER] від 07.10.2016 (а.с.9-10). Згідно п. 2 договору відповідач надав позивачу кредит в розмірі 123740,56 грн., строком на 48 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,69 % від суми кредиту щомісячно та 11,99 % на рік від суми боргу за договором, які підлягали сплаті згідно з графіком платежів. Крім цього, п. 2 договору передбачена сплата щоденної пені 0,3 % від загальної суми прострочення (а.с.9). Згідно п. 3 договору, [PERSON] доручив ТОВ ФК «ЦФР» перерахувати за рахунок отриманого кредиту кошти на погашення його заборгованості за діючими кредитними договорами № [NUMBER] від 24.02.2016 в сумі 1127 грн. та № [NUMBER] від 26.05.2016 3913,96 грн., а також на рахунок ПАТ «Страхова компанія «ТАС» - 23833,66 грн. в рахунок страхового платежу за договором страхування життя позичальника (а.с.17-18), ТОВ «май Сейфеті» - 600 грн., решту коштів 94265,94 грн. перераховано на рахунок [PERSON] (а.с.9-10). Вказаним кредитним договором визначено графік платежів, яким передбачено щомісячні платежі, з визначенням окремо сум повернення кредиту, річних та щомісячних відсотків (а.с.11-12). Факт виконання умов договору ТОВ «Фінансова компанія «Центр Фінансових рішень», щодо надання вказаного кредиту позивачем не оспорюється, крім цього матеріалами справи підтверджується факт проведення позивачем оплати за вказаним кредитом (а.с.13-16). Відповідно до ст. ст.\~6,\~627\~ЦК України,\~сторони є\~вільними в\~укладенні договору,\~виборі контрагента\~та визначенні\~умов договору\~з урахуванням\~вимог цього\~Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~звичаїв ділового\~обороту,\~вимог розумності\~та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі\~ст.\~1054\~ЦК України,\~за кредитним\~договором банк\~або інша\~фінансова установа\~(кредитодавець)\~зобов'язується\~надати грошові\~кошти (кредит)\~позичальникові у\~розмірі та\~на умовах,\~встановлених договором,\~а позичальник\~зобов'язується\~повернути кредит\~та сплатити\~проценти.\~ Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до п. 22 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. \~ \~ \~ \~За рішенням Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011, положення п. 22 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент укладення кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере на себе зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. До вказаного договору застосовуються положення цього закону про несправледиві умови. \~ \~ \~ \~Згідно з\~ст.\~18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»,\~продавець (виконавець,\~виробник)\~не повинен\~включати у\~договори із\~споживачем умови,\~які є\~несправедливими. Умови\~договору є\~несправедливими,\~якщо всупереч\~принципу добросовісності\~його наслідком\~є істотний\~дисбаланс договірних\~прав та\~обов'язків\~на шкоду\~споживача. Несправедливими\~є,\~зокрема,\~умови договору\~про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, . \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. \~ \~ \~ \~Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. \~ \~ \~ \~Зі змісту ст. 546, 549 ЦК України слідує, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, зокрема у вигляді пені. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 2 кредитного договору, у разі допущення позичальником прострочення, йому нараховується пеня в розмірі 0,3 % від загальної суми прострочення. Отже, вказана умова договору передбачає відповідальність позичальника за прострочення виконання зобовязань за договором у вигляді пені в розмірі 109,5 % на рік (0,3 % х 365 днів у році), що відповідно перевищує 50 % вартості кредиту отриманого за договором, що на думку суду перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності і розумності. У звязку з чим, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання несправедливими та відповідно недійсними положення п. 2 Договору в частині встановлення пені в розмірі 0,3 % від загальної суми прострочення щоденно. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 217, 236 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Отже, вище вказане положення договору є недійсним з моменту укладення договору. Що стосується вимог позивача про визнання недійсним п. 2 договору в частині несправедливості встановлення щомісячних відсотків у розмірі 2,69 %, то суд вважає за необхідне у задоволенні вказаної частини позовних вимог відмовити. Так, виходячи зі змісту ст.ст. 1048, 1054, 1056 ЦК України, відсотки за договором кредиту є платою за користування кредитом, їх розмір та порядок сплати встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, чинним законодавство визначено, що відсотки за договором є платою за користування кредитними коштами, а не компенсацією за порушення виконання зобовязання. Сторони вільні у визначенні у договорі відсотків та порядку їх сплати, в тому числі можуть передбачати можливість їх сплати не виключно щомісячно. Як слідує з п. 2 договору, сторони при його укладенні обумовили сплату щомісячних відсотків - 2,69 % від суми кредиту та 11,99 % від суми боргу за договором, з визначенням графіку погашення кредиту, в якому платежі по кожному із видів відсотків чітко розмежовані, а отже є зрозумілими та доступними для сприйняття споживачем фінансової послуги. Тому суд приходить до висновку, що посилання позивача на надмірність цих відсотків, їх незрозумілість є необґрунтованими. Твердження позивача про те, що нарахування двох видів відсотків є притягненням його до подвійної відповідальності, суд розцінює критично, оскільки як зазначено вище, сплата відсотків за користування кредитними коштами є платою за кредитом, а не видом відповідальності за порушення його умов. Крім цього, позивач ставить перед судом питання про визнання недійсною саме умови про нарахування щомісячних відсотків, право на стягнення яких чітко визначено в ст. 1048, 1054 ЦК України, а не річних, які як визначено договором нараховуються на суму боргу за договором. У звязку з вище викладеним, виходячи з принципів диспозитивності, розумності та справедливості, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог про визнання недійсним п. 2 договору в частині встановлення щомісячних відсотків. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог, звільнення позивача від сплати судових витрат в силу ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», та

Outcome: partial