Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною вище позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Посилався на те, що він зареєстрований та постійно проживає за адресою [ADDRESS] . Разом із ним у вказаній квартирі проживає його дружина [PERSON] , [INFO] . Також у квартирі зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] . Квартира [ADDRESS] складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 37,40 кв.м., загальною площею 69,50 кв.м. Квартира має усі комунальні зручності. Відповідач не проживає у даній квартирі більше 10 років, оскільки виїхав на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. Вважає, що оскільки [PERSON] не проживає в даній квартирі більше шести місяців без поважних причин, його на підставі статтей 71,72 ЖК України слід вважати таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Просив позов задовольнити, визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11.10.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем відзиву на позов подано не було. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що місце проживання [PERSON] , [INFO] було зареєстровано за адресою [ADDRESS] (а.с.17). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.11.2021 року та свідоцтва про право власності на житло від 02.08.1996 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 01.02.2010 року [PERSON] змінив прізвище на « [PERSON] ». Таким чином, квартира [ADDRESS] перебуває у приватній власності та відноситься до приватного житлового фонду. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] в якості правових підстав звернення до суду посилався на положення ст. ст. 71,72 ЖК України. Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Проте, суд зауважує, що положення вказаних статей регулюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які виникли з приводу користування квартирою, яка перебуває у приватній власності особи. Натомість спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Так, статтями 316, 317, 319 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ст. 356 ЦК України). За змістом ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Статтею 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Із роз`яснень, які містяться у п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року видно, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. За змістом ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У той же час, як було встановлено судом, відповідач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , а отже останній, як співвласник квартири має право володіння та користування нею і так само право на відчуження своєї частки. За таких обставин вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою задоволенню не підлягають, адже відповідач як власник частки квартири не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою, оскільки таке суперечить змісту права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed