Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 13.08.2017 року у розмірі 582581,72 грн. Посилається на те, що 13.08.2017 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач прийняв від позивача у власність 8000 дол. США, та зобовязався їх повернути не пізніше 13.08.2018 року. Відповідно до умов договору відповідач зобовязався виплачувати проценти в розмірі 7 % від суми позики кожного місяця. Пунктом 4 договору передбачено, що проценти виплачуються на залишкову (неповернену) суму позики, не пізніше останнього числа кожного місяця за тим за який провадиться оплата в повному обсязі та однією сумою. Однак, зазначений обовязок відповідач не виконав, що свідчить про порушенням ним п. 3, 4 договору. Вказаним договором, п. 6, передбачено, що в разі невиконання та/або неналежного виконання позичальником будь-якої умови договору, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового виконання його обовязку за договором. У звязку з порушенням відповідачем умов договору у позивача виникло право вимагати від нього дострокового виконання умов договору в повному обсязі. Відповідачу було направлено вимогу про дострокове виконання зобовязань за договором в повному обсязі протягом 10-ти календарних днів з моменту отримання вимоги. Враховуючи, що вимога про дострокове виконання зобовязання була отримана відповідачем 12.10.2017 року, то 10-ти денний строк виконання зобовязання сплинув 22.10.2017 р. Таким чином, з 23.10.2017 року відповідач порушує зобовязання щодо дострокового виконання зобовязань за договором, у звязку з чим, в позивача виникає право на звернення до суду. В наслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором позики станом на 29.11.2017 року за ним утворилась заборгованість за період з 01.09.2017 р. по 29.11.2017 р. в розмірі 582581,72 грн., яка складається з: 214974,61 грн. суми позики, 45144,67 грн. проценти за користування грошовими коштами, 21497,47 грн. збитків, 42994,92 грн. неустойки, 257969,53 грн. пені. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи без його участі до суду не надходило. Відповідно до наявного в матеріалах справи відзиву, позов визнав частково, просив позовні вимоги задовольнити в частині стягнення 214974,61 грн. суми позики, 45144,67 грн. процентів за користування грошовими коштами, 5000,00 грн. штрафу, що загалом складає 265119,28 грн., в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Посилається на те, що відповідно до положень ЦК України, вбачається невідповідність п. 10 договору вимогам законодавства. Позивач має довести факт завдання збитків, надати докази їх розміру з посиланням на ринкові ціни в обґрунтування такого розміру, зазначити про заходи, вжиті для одержання упущених доходів. У звязку з чим, вважає вимогу про стягнення 21497,47 грн. збитків, такою, що не підлягає задоволенню. З приводу вимоги позивача про стягнення пені в сумі 257696,53 грн. посилається на те, що прострочення виконання зобовязання з його боку, як підстава для нарахування пені, не настало. У звязку з тим, що в договорі строком сплати першої суми процентів встановлено 30.09.2017 року, отже першим днем прострочення можна б було б вважати 01.10.2017 року. Вимога про дострокове виконання договору від 26.09.2017 року, підписана адвокатом [PERSON], не є чинною в силу того, що особа, яка її підписала не мала на це відповідних повноважень. Таким чином, пеня нархована за період з 01.10.2017 р по 29.11.2017 року на суму позики є необґрунтованою та такою, що не підлягає стягненню. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, докази надані в обґрунтування вимог та заперечень, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке. Між сторонами 13 серпня 2017 року було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв у власність суму готівкою в розмірі 8000,00 дол. США зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 13.08.2018 року в місті Харкові. Сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається одноосібно позикодавцем на день платежу. Частиною 1, 2 ст. 14 ЦК України закріплено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Приписами ч. 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Приписами ч. 1 ст. 626 ЦК встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Пунктом 2 вказаного договору закріплено, що позичальник свідчить, що отримав гроші готівкою від позикодавця повністю, ще до підписання договору. Грошові кошти, вказані в п. 1 договору, є власністю позикодавця, та не є залученими позикодавцем від фізичних та/або юридичних осіб. Позикодавець надає позичальнику позику виключно для задоволення власних інтересів. Приписами ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Сторони погодили в п. 3 договору, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики 7% (сім) процентів кожний місяць, за весь період дії договору. Пунктом 4 договору встановлено, що проценти виплачуються на залишкову (неповернену) суму позики, не пізніше останнього числа кожного місяця за тим за який проводиться оплата в повному обсязі та однією сумою. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Приписами ст. 629 ЦК України закріплено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 13 договору у разі порушення позичальником будь-якого зобовязання за договором, він зобовязується сплатити на користь позикодавця штраф розміром двадцять процентів від суми позики. В ході судового розгляду встановлено, та не заперечувалось відповідачем в його відзиві на позовну заяву, неналежне виконання умов договору позики, укладеного між сторонами. У звязку з чим, 29.09.2017 року на його адресу було надіслано вимогу про дострокове виконання зобовязання, яку останній отримав 12.10.2017 року. Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом Пунктом 6 договору встановлено, що в разі невиконання та/або неналежного виконання позичальником будь-якої умови договору, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового виконання його обовязків за договором. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення суми позики в розмірі 214 974,61 грн. та процентів за користування грошовими коштами в розмірі 45 144,67 грн., неустойки в розмірі 42 994,92 грн. З приводу стягнення збитків в розмірі 21 497,47 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Пунктом 10 договору встановлено, що сторони домовились, що розмір збитків, які можуть виникнути у позикодавця в майбутньому, у разі порушення позичальником умов договору не доказуються позикодавцем, а становлять десять процентів від суми позики, згідно п. 1 договору. Разом з тим, п.п. 3, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; справедливість, добросовісність та розумність Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що положення п. 10 договору не відповідають положенням законодавства, у звязку з чим, вимога про стягнення з відповідача суми збитків в розмірі 21497,92 грн. задоволенню не підлягає. З приводу вимоги позивача про стягнення на його користь пені в розмірі 257 969,53 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). За положеннями ст. 61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору (п. 14), передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час згідно з п. 13 договору передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобовязань за договором. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача стягуються витрати по оплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial