Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Артемівської міської ради, [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Позов обґрунтовує ст. 319, 391 ЦК України та тим, що колишня дружина та донька її брата [PERSON] перешкоджають у здійсненні її права на володіння, розпорядження та користування своїм майном. Вказує, що відповідач в квартирі не мешкає більше ніж півроку, виїхала до Російської Федерації ще в травні 2014 року. У судове засідання позивач не з'явилась, підтримала свої позовні вимоги, на підставах, викладених у позовній заяві, не заперечує проти заочного розгляду справи, про що надала письмову заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином. Відповідно до ст.76 ЦПК України, повідомлення про причину неявки у судове засідання від відповідача не надійшло. Відповідно до ст.74 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд згідно зі ст.224 ЦПК України ухвалив заочний розгляд справи. Представник Органу опіки та піклування Артемівської міської ради заперечувала щодо того, щоб визнавати такою, що втратила право користування житлом дитина [PERSON] - [PERSON], оскільки вона є неповнолітньою і її інтереси підлягають захисту. В спірній квартирі вона є зареєстрованою, оскільки є донькою співвласника квартири. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що згідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Як вбачається зі ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно свідоцтва про право власності на майно квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] (позивач) на праві приватної спільної сумісної власності. Згідно акту від 08.10.2014 року [PERSON] разом з дитиною [PERSON], 1998 року народження, не проживають в квартирі з травня 2014 року. Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 25.07.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 07.08.2012 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] має у власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 27.08.2008 року. При ухваленні судового рішення суд враховує наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Право громадян на житло передбачено ст. 1 Житлового кодексу УРСР (далі: ЖК України). Коментована стаття відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України закріпляє право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право. Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами). За змістом ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 3 ст. 64 ЖК України, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. За загальним правилом особа, яка вселилася до наймача як член сім'ї (статті 64, 65 ЖК України), не набуває права користування займаним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. Відповідно до ст. 106 ЖК повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Згідно ст.386 ч.2 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. [PERSON] не є членом сім'ї власника, після розірвання шлюбу вона є користувачем (наймачем) приміщення у власників, однак в квартирі не проживає. Відповідно до положень частин 1 та 2, п. 3 ч. 3, ч. 5 ст. 71 та ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Ст.150 ЖК України визначає, що громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок /частину будинку/, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Нарахування позивачу комунальних платежів з урахуванням реєстрації у спірному жилому приміщенні відповідачів суд розцінює як порушення прав позивача, яке підлягає захисту. Разом з тим, маючи на увазі те, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], який є батьком дитини є співвласником спірної квартири, батьківських прав не позбавлений, об'єктивних даних які б давали підставу стверджувати, що місце проживання неповнолітньої дитини визначено саме з матір'ю, суду не надано доказів укладання угоди між батьками щодо місця проживання дитини - Єлізавети, тому з урахуванням права дитини на забезпечення житлом передбаченого ст.ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», суд вважає, що вимоги про визнання [PERSON], 1998 року народження, такою, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача частково в сумі 121,80 грн.

Outcome: approved