Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 06.06.2018 року мотивуючи тим, що 09.07.2017 року між ним та [PERSON] була досягнута домовленість щодо купівлі - продажу офісного приміщення за адресою: [ADDRESS] (площею 65 кв.м.) за попередньою вартістю приміщення 30000 доларів США. На підтвердження того, що відповідач є власником приміщення, яке набув у спадок від свого батька - [PERSON], ним були надані копія Договору купівлі - продажу від 17.04.1997 року та дві заяви до спадкової справи від його матері та сестри про відмову від права на спадщину. В свою чергу, на підтвердження дійсних намірів придбати вказане майно, на вимогу відповідача він надав грошові кошти в розмірі 1000,00 доларів США, про що була складена розписка, про отримання [PERSON] вказаних коштів. Згодом, під час підготовки об'єкту нерухомості до продажу, відповідач повідомив, що на майно накладено арешт органом державної виконавчої служби, які він не в змозі та не хоче знімати, аби забезпечити можливість продажу об'єкта. З цієї причини оформлення договору купівлі - продажу не відбулося. Оскільки договір купівлі - продажу нежитлового приміщення, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону укладено не було, а вони з відповідачем лише домовились укласти такий договір в майбутньому, передані йому кошти в розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 26000,00 грн., є авансом, який підлягає поверненню. 02.04.2018 року він направив письмову претензію на адресу відповідача з вимогою повернути кошти протягом 5 днів, однак відповідач її не отримав через відсутність бажання у мирний спосіб врегулювати спір. Тому просив в судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь 26000,00 грн. та судові витрати у справі. 12.07.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача, за довіреністю, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі та пояснила, що 09.07.2017 року була складена розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти за домовленістю у майбутньому (без дати) оформити договір купівлі-продажу офісного приміщення, через 2 тижні. Відповідач повідомив позивачу, що майно успадкував, але коштів на оформлення спадщини немає, тому бере ці кошти для оформлення документів та вчинення договору купівлі-продажу офісного приміщення. Про те, що майно знаходиться під арештом позивач не знав, а повідомив відповідач продані обставини в кінці липня 2017 року, позивач погодився зачекати до вирішення питання щодо зняття арешту майна, але процес затягнувся. Позивач телефонував відповідачу і на початку 2018 року відповідач повідомив йому, що гроші не поверне, так як втратив більше ніж отримав, та й передумав продавати майно. Позивач звертався до відповідача з претензією, щодо виконання зобов'язання, оскільки ніяких дій від відповідача, направлених на укладення договору, не було вчинено. Позивач хотів укласти договір купівлі-продажу офісного приміщення, оскільки дав відповідачу гроші, однак, відповідач зволікав з укладенням договору, не повідомив про арешт та 02.04.2018 року позивач звернувся до нього з письмовою претензією. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача, за довіреністю, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що розписка підписана сторонами, але в ній не зазначено дату укладення договору купівлі-продажу офісного приміщення. Так, відповідач відмовився повертати гроші, так як позивач знав, що майно перебуває в арешті, що майно зареєстроване на батька відповідача та він користувався нежилим приміщенням з 09.07.2017 року по 31.12.2017 року, не сплачував орендну плату та й договір не був укладений. Гроші відповідач отримав в рахунок завдатку в майбутньому укласти договір купівлі-продажу офісного приміщення. Також, 31.11.2017 року було винесено рішення про звільнення майна з-під арешту, яке набрало законної сили, тому відповідач звернувся до позивача із зверненням про те, що він може користуватися цим майном, але позивач повідомив, що вже не має наміру купувати зазначене майно. Направивши 02.04.2018 року претензію до відповідача, позивач вже 4 місяці як знав про зняття арешту, тому якщо строк не встановлений кредитором має право визначити його в будь-який час. Також, зазначив, що відповідач оформив спадщину, після смерті батька, та отримав право власності на вказане майно. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 09.07.2017 року між [PERSON] [INFO], який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], було досягнуто домовленість, згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] кошти у сумі 26000,00 гривень, як завдаток для продажу в майбутньому офісного приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджено розпискою (а.с. 8 - зворотній бік аркуша). З копії договору купівлі-продажу від 17.04.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Панкратьєвою Є.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 3578 (а.с. 10), вбачається, що право власності на майно: офісне приміщення, за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON]. Також, з матеріалів справи ( а.с. 11-12) вбачається, що [PERSON], який до дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], помер [INFO], та приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун А.А. було заведено спадкову справу № 6/2014, спадкоємці першої черги за законом - дружина померлого [PERSON] та дочка спадкодавця [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини на користь [PERSON], який 27.03.2014 року подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 11, 12, 33-37). 02.04.2018 року [PERSON] направив письмову претензію на адресу відповідача [PERSON] з вимогою щодо виконання зобов'язань та в разі їх невиконання протягом 7 днів повернути кошти в розмірі 1000, 00 доларів США , що еквівалентно 26000, 00 грн.), що підтверджується матеріалами справи (а.с. 13, 14), однак відповідач дій направлених на виконання зобов'язань не вчинив та кошти позивачу не повернув. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Відповідно до ч. 2ст. 571 ЦК України, сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 3ст. 571 ЦК України, у разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Оскільки попередній договір, його учасниками укладався з метою забезпечення укладання в майбутньому договору купівлі-продажу будинку, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України. Звертаючись до суду з даним позовом сторона позивача посилається на те, що договір купівлі-продажу офісного приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], між позивачем та відповідачем у встановленому законом порядку укладений не був, а передані позивачем відповідачу грошові кошти є авансом, а не завдатком, тому підлягають поверненню. Так, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце в разі наявності зобов'язання, яке виникає на підставі договору. Таким чином, враховуючи те, що нотаріально посвідчена угода про сплату завдатку між позивачем та відповідачем не укладалася, а існує лише розписка про отримання коштів, у зв'язку із чим вказана сума є авансом і підлягає поверненню. Сума, яка названа у розписці завдатком фактично є авансом, оскільки при передачі вказаної суми не було дотримано умов, визначених ст. 570 ЦК України, а саме - не укладено договір купівлі - продажу. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, від 25 вересня2012 року у справі № 6-82цс13 та Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 196/844/16-ц. Судом встановлено, що позивач передав відповідачу 26 000,00 грн., що еквівалентно станом на 09.07.2018 року 1000 доларів США, до підписання договору купівлі-продажу офісного приміщення, що вказує на те, що ці грошові кошти є авансом. Як на підставу своїх заперечень відповідач посилається на те, що зазначене майно, а саме: офісне приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], знаходилося під арештом, тому раніше оформити договір купівлі-продажу він не міг, а позивач про цю обставину знав. Так, з рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.11.2017 року, яке набрало законної сили 22.12.2017 року (а.с. 33-37), вбачається, що позов [PERSON] до Білоцерківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області, про звільнення майна з-під арешту, було задоволено в повному обсязі та знято арешт з майна, яке належало померлому [PERSON], однак, відповідач дій направлених на вчинення договору купівлі-продажу офісного приміщення не здійснив після отримання на своє ім'я права власності на вказане майно, шляхом укладення попереднього договору. Таким чином, відповідно до ст. 570 ЦК України, відповідач зобов'язаний повернути позивачу суму авансу, оскільки договір купівлі-продажу не був укладений сторонами. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідач не довів належними та допустимими доказами заперечення проти позову та на надав доказів, які б спростовували доводи позивача. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, тому вимоги позивача підлягають до задоволення. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду ( а.с. 1), тому, з відповідача на користь позивача стягуються кошти в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved