Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача в якій просив розірвати договір оренди нежилого приміщення (з правом викупу), укладений між [PERSON] та [PERSON] 01 березня 2014 року; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 100000 грн., сплачені в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу нежилого приміщення літ. Б-1, яке знаходиться за адресою: м.Дніпро, пр. Калініна, 7б, оскільки даний договір не укладався, а також стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування позову зазначив, що 01 березня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір оренди нежилого приміщення літ. Б-1, яке знаходиться за адресою: м.Дніпро, пр. Калініна, 7б, загальною площею 76,5 кв.м. За умовами договору відповідач надала дане приміщення (магазин) у тимчасове платне користування (з правом подальшого викупу) строком до 01 серпня 2016 року, після спливу якого зобовязалась укласти з позивачем договір купівлі-продажу цього приміщення. Так, відповідно до п.п.5.1.3, 6.1.10 договору оренди орендар зобовязався не пізніше 3-х календарних днів з дня спливу строку оренди сплатити орендодавцю вартість обєкту оренди нежилого приміщення, а орендодавець зобовязався за погодженням з орендарем визначити час і місце укладення договору купівлі-продажу цього обєкту, але не пізніше 10 жовтня 2016 року. Вартість обєкта оренди за договором визначена у розмірі 100000 грн. 01 серпня 2016 року строк оренди сплив, позивач сплатив вартість обєкту оренди, що підтверджується відповідною розпискою, проте відповідач свого обовязку щодо укладення договору купівлі-продажу не виконала. У визначений сторонами строк, 10 жовтня 2016 року сторони звернулися до нотаріальної контори для укладення договору купівлі-продажу, однак зясувалось, що у відповідача право власності на обєкт оренди підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна не на магазин, а на майстерню, що розташована за адресою: Щепкіна, 10 у м. Дніпро. Оскільки предметом договору оренди, укладеному між позивачем та відповідачем, є магазин, а у відповідача є лише правовстановлюючі документи на майстерню, позивач вважає, що договір оренди не може бути виконаний до кінця, оскільки у відповідача відсутні належним чином оформлені документи, що підтверджують право власності останньої саме на магазин, який є предметом договору оренди. 01 листопада 2016 року позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо повернення сплачених ним коштів в рахунок договору купівлі-продажу нежилого приміщення у розмірі 100000 грн., однак така вимога була залишена без відповіді. Враховуючи вищевикладене позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні в задоволенні позовної заяви просив відмовити у повному обсязі. Зазначив, що відповідач не бажає повертати позивачу грошові кошти у розмірі 100000 грн. отримані нею в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу, оскільки порушень з її боку не має, їй лише потрібен час для виготовлення правовстановлюючих документів на магазин, що розташований за адресою: м.Дніпропетровськ, пр.Калініна, 7б. Вислухавши представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши наявні докази, суд приходить до наступного. Відповідач на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 липня 2000 року, зареєстрованого в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації, є власником майстерні літ. Б-1, загальною площею 84,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Щепкіна, 10, що підтверджується відповідною копією договору наявного в матеріалах справи. З копії технічного паспорту, виготовленого КП ДМБТІ станом на 15 листопада 2005 року, вбачається, що відповідач є власником магазину літ. Б-1 загальною площею 103 кв.м., розташованого за адресою: пр. Калініна, буд. 7-б у м. Дніпропетровську. 01 березня 2014 року між відповідачем (орендодавцем) та позивачем (оредарем) було укладено договір №01/15 оренди нежилого приміщення, що підтверджується копією зазначеного договору, наявного в матеріалах справи. Відповідно до п.1.1. даного договору орендодавець передає, а орендар приймає а оренду нежиле приміщення магазин, що розташований за адресою: м.Дніпропетровськ, пр.Калініна, 7б. Строк оренди встановлюється з моменту підписання акта прийому-передачі і діє по 01 серпня 2016 року (п.3.1. договору). Відповідно до п. 5.1.3. договору, орендодавець зобовязаний по закінченню строку дії оренди укласти з орендарем договір купівлі-продажу орендованого обєкта, за умови виконання орендарем п.6.1.10. договору в строки, узгоджені сторонами договору, але не пізніше 10 жовтня 2016 року. Пунктом 6.1.10 договору в свою чергу передбачено, що орендар зобовязаний на протязі 3-х календарних днів з дня закінчення строку оренди оплатити орендодавцю вартість обєкту оренди для укладення договору купівлі-продажу обєкту, що орендується, в строки, погоджені сторонами договору. На виконання умов договору оренди №01/15 від 01 березня 2014 року позивач сплатив 01 серпня 2016 року відповідачу вартість обєкта оренди, а саме приміщення літ.Б-1, за адресою: Дніпропетровськ, пр. Калініна, 7б, загальною площею 76,5 кв.м., для укладення в майбутньому договору купівлі-продажу, що підтверджується копією розписки від 01 серпня 2016 року. Сторонами в судовому засіданні також визнано, що позивач 01 серпня 2016 року сплатив, а відповідач отримала вартість обєкта оренди, а саме приміщення літ.Б-1, за адресою: Дніпропетровськ, пр. Калініна, 7б, загальною площею 76,5 кв.м., у розмірі 100000 грн. для укладення в майбутньому договору купівлі-продажу. Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. 01 листопада 2016 року позивачем було адресовано на імя відповідача претензію-повідомлення, яку остання отримала 06 листопада 2016 року про, що свідчить її підпис в наданій суду копії претензії-повідомлення. Зі змісту претензії вбачається, що оскільки виконати зобовязання щодо передачі права власності на орендований обєкт відповідач не може, у зазначені договором строки, позивач бажає розірвати договір оренди та вимагає повернути йому грошові кошти у розмірі 100000 грн. у строк до 30 листопада 2016 року. Сторонами в судовому засіданні також визнано, що станом на час розгляду справи відповідачем грошові кошти у розмірі 100000 грн. позивачу не повернуті. Вирішуючи предявлені позовні вимоги, судом враховується, що посилання позивача на норми ст.ст.509, 525, 526, 530, 545, 612, 1212 ЦК України, які на його думку підлягають застосуванню до предявлених ним позовних вимог, ґрунтуються на хибному їх тлумаченні, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами регулюються наступними нормами Цивільного кодексу України. Спірний договір оренди №01/15 від 01 березня 2014 року є договором найму будівлі, укладеного у відповідності до ст.793 ЦК України. Частиною 1 ст.763 ЦК України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором. Пунктом 3.1. договору оренди №01/15 від 01 березня 2014 року визначений строк дії оренди по 01 серпня 2016 року. В судовому засіданні сторонами було визнано, що позивачем після закінчення строку дії спірного договору оренди було повернуто відповідачу предмет договору нежиле приміщення магазин, що розташований за адресою: м. Дніпро, пр. Калініна, 7-б. Частиною 2 ст. 795 ЦК України визначено, що з моменту повернення наймачем предмету договору найму договір найму припиняється. Таким чином, враховуючи, що строк дії спірного договору закінчився ще 01 серпня 2016 року та тієї обставини, що предмет договору повернуто відповідачу, позовні вимоги в частині розірвання договору оренди нежилого приміщення, укладений між сторонами 01 березня 2014 року, задоволенню не підлягають. Також в судовому засіданні встановлено, що пунктом 5.1.3. договору оренди №01/15 від 01 березня 2014 року фактично передбачено укладення в подальшому договору купівлі-продажу орендованого обєкта, що є за своєю суттю попереднім договором. Зазначений договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами. Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до абз.4 ч.1 ст.635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, попередній договір купівлі-продажу орендованого обєкта - нежилого приміщення магазину, що розташований за адресою: м. Дніпро, пр. Калініна, 7-б, всупереч вимог ст.635 ЦК України, було укладено у формі, що не відповідає формі встановленій для основного договору, а саме у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, у звязку з чим такий договір є нікчемним. Частиною ч.1 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом також враховуються розяснення викладені в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про повернення грошових коштів у розмірі 100000 грн., сплачених ним в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу нежилого приміщення літ. Б-1, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, пр. Калініна, буд.7-б, підлягають задоволенню. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, у звязку з чимз відповідача на користь позивача підлягає\~стягненню сума сплаченого судового збору у\~розмірі 1000 грн.

Outcome: partial