Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказав,що 27.12.2014 року померла його матір [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно, у вигляді будинку 40 по проїзду Курчатова в м. Маріуполі. На час відкриття спадщини, він постійно проживав з матір»ю по вищезгаданому адресу. У встановлений законом термін він звернувся до Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину. Його сестри [PERSON], [PERSON], [PERSON], як і він спадкоємці першої черги, звернулися до нотаріуса з заявою про відмову від спадщини. Проте 20 липня 2015 року йому було нотаріусом видано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 905/02-31, підставою відмови є відсутність реєстрації права власності на будинок, у зв»язку з чим нотаріусом йому було запропоновано звернутися до суду. Просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на обєкт нерухомості, розташований в м.Маріуполь по проїзду Курчатова, буд.40, вартістю 949910 гривень, а саме на житловий будинок літ.Ж-1, підвал під житловим будинком літ. Ж/п, 65,10 кв.м., жилу масандру літ. Ж/м, 68,0 кв.м., убиральню літ. Д-1,1,50 кв.м., замощення літ.1 огорожі №1, ворота №2, житлова площа складає 126,9 кв.м., загальною площею 249,6 кв.м.. 15.10.2015 року до судового засідання не зявився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності. Представник позивачки [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив в їх задоволенні відмовити, просив розглянути справу за його відсутністю, надав заперечення, в яких вказав, що померлою [PERSON] було придбано домоволодіння відповідно до договору купівлі-продажу 18.10.1985 року. попередній власник, [PERSON] збудувала домоволодіння на підставі про дозвілу про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 20.07.1966 року. Після купівлі старого домоволодіння [PERSON] отримала дозвіл на будування нового та здійснила будівництво 1990-1991 роках відповідно до технічної інвентаризації, але своїх прав власності та правовстановлюючих документів на домоволодіння з того часу і по день смерті не оформила, державну реєстрацію не здійснювала. Таким чином, вважає можливим визнати право забудовника за [PERSON] в порядку спадкування після смерті його матері [PERSON]. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали до суду заяву про слухання справи за їх відсутністю, та надали письмові пояснення, де вказали, що вони є сестрами позивача. Та дійсно 27.12.2014 року померла їх матір [PERSON]. Після її смерті залишилася спадщина у вигляді домоволодіння № 40 по проїзду Курчатова в м. Маріуполі. Цей будинок їх родина придбала ще у 1985 році. З метою поліпшення умов проживання у 1986 році було почато реконструкцію будинку, але внаслідок того що він був дуже старий він повністю розрушився. У 1986 році мати отримала дозвіл на будівництво нового будинку, який було побудовано у 1991 році. Але за життя матір не оформила право установчі документи на будинок. Після її смерті позивач звернувся до Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але йому відмовили. Вони всі відповідачі також є спадкоємцями першої черги, та вони звернулися до нотаріуса з заявами про відмову від спадщини на користь брата позивача по справі. Просили позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів, у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, згідно свідоцтва про смерть, що [PERSON] померла 27 грудня 2014 року, актовий запис № 1754 від 29.12.2014 року, складений Іллічівським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Позивач [PERSON], відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] є дітьми померлої 27.12.2014 року [PERSON], де в свідоцтвах про народження вона вказана як їх мати. За договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 20 липня 1966 року, попередньому власнику будинку за адресою пр.. Курчатова, 40 в м. Маріуполі [PERSON] було надано земельну ділянку в безстрокове користування під будівництво будинку, загальною площею 534 кв.м. на підставі рішення Іллічівської районної Ради депутатів №23 від 22.12.1965 року. Рішенням №457 Іллічівської районної Ради народних депутатів виконавчого комітету від 12.10.1985 року будинок вистроєний [PERSON] (після шлюбу Олиярнік)Т.М.було прийнято в експлуатацію та оформлено право власності на жилий будинок літ.А-1 по пр.. Курчатова,40 в м. Маріуполі. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок № 686 від 23 вересня 1985 року [PERSON] є власником будинку розташованого за адресою м. Маріуполь, пр.. Курчатова , будинок 40. Згідно договору купівлі-продажу від 16 жовтня 1985 року [PERSON] продала вказаний будинок [PERSON], даний договір посвідчено державним нотаріусом Другої Жданівської державної нотаріальної контори та 22.10.1985 року зареєстровано за № 32156 у Жданівському бюро технічної інвентаризації. Рішенням Іллічівської районної Ради народних депутатів Виконавчого комітету від 13.02.1986 року № 97 [PERSON] надали дозвіл на будівництво нового будинку, теплиці, гаражу за адресою пр.. Курчатова, 40 в м. Маріуполі. Всі вказані документи відповідають закону, що діяв на час їх складання. Також суду надані квитанції про сплату будівельних матеріалів на прізвище [PERSON] та [PERSON] (чоловік померлої) саме з 1986 року по 1991 роки, після отримання [PERSON] дозволу на будівництво. У пункті 3.1. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» міститься наступна правова позиція: «Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Порядок оформлення права власності на об»єкти нерухомого майна, щодо яких відсутні акти прийняття в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів». Зокрема, при реєстрації для оформлення права власності об»єктів, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів, одним із необхідних документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації. Згідно ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Виходячи з вищевикладеного, збудований померлою будинок за адресою : м. Маріуполь, проїзд Курчатова,40 не є самочинним будівництвом, оскільки його будівництво відбулось на підставі рішення Виконкому Іллічівської ради депутатів трудящихся з дотриманням будівельних норм і правил. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. З наведеного слідує, що оскільки спірний будинок був збудований, та договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 20.07.1966 року був укладений та посвідчений відповідно до встановленого порядку, який діяв до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і до сьогоднішнього дня цей документ не скасований, а, отже вважається складеним на законних підставах, виникнення права власності у попереднього власника [PERSON] , а також у подальшому у [PERSON] за цим договором та іншими документами (договором купівлі-продажу, дозволом на будівництво) на житловий будинок № 40 по пр. Курчатова у м. Маріуполі з відносними до нього надвірними господарськими будовами та спорудами, не залежало від його державної реєстрації. Отже, [PERSON] за життя набула права власності на зазначене майно, і воно увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після її смерті. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі змісту ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до свідоцтв про народження [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є дітьми померлої [PERSON]. Згідно інформації з паспортів відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] вони всі перебувають у шлюбі, та у шлюбі відповідачки змінили прізвища. З викладеного суд дійшов висновку про те, що матір»ю позивача та відповідачів дійсно є спадкодавець, [PERSON], яка померла 27 грудня 2014 року. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], [PERSON], [PERSON] є спадкоємцями першої черги спадкування за законом після [PERSON]., яка померла 27 грудня 2014 року. На час смерті спадкодавця позивач [PERSON] був зареєстрований за адресою [INFO] (з 13.06.2001 року) Згідно технічного паспорту від 15 травня 2015 року, домоволодіння № 40 по пр. Курчатова у м. Маріуполі складається з житлового будинку літ. Ж-1; ж/п- підвал під жилим будинком, літ. Ж/м- масандра житлова, убиральня- літ. Д-1; ворота літ.1, ганок літ. Ж., огорожа літ.№1, ворота літ. №2. За довідкою № 1350/01-16 від 22 вересня 2015 року, у справах Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори наявна спадкова справа № 1/2015 до майна померлого 27.12.2014 року року [PERSON]. Із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся син спадкодавця, [PERSON] (вх. № 3 від 05.01.2015 року). Крім нього спадкоємцями за законом згідно ЦК України є три дочки спадкодавця, [PERSON] (вх..№4),[PERSON]П.(вх.5), [PERSON] ( вх. №6) які від частки спадкового майна відмовилися на користь сина спадкодавця, [PERSON], та в справі є їх заяви. 20.07.2015 року за вх.. № 905/02-31 [PERSON] було видано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Враховуючи наведені докази та факт визнання відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] обставин, що покладені в основу позову, судом достовірно встановлено, що після [PERSON], яка померла 27 грудня 2014 року спадщину у вигляді домоволодіння № 40 по проїзд Курчатова у м. Маріуполі прийняв її син спадкоємець першої черги спадкування за законом, [PERSON]. Згідно ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини Отже, спадкове майно у вигляді домоволодіння № 40 по проїзду Курчатова у м. Маріуполі, належить [PERSON] з 27 грудня 2014 року часу відкриття спадщини зі смертю спадкодавця [PERSON]. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За правилами ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів, є визнання права. Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За таких обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача, визнавши за ним право власності, після [PERSON] у порядку спадкування за законом.

Outcome: approved