Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 237,19 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 04.06.2015р. позивача було звільнено з посади електрослюсаря чергового та з ремонту устаткування 4р. водовідливного комплексу шахти «Центральна» Державного підприємства «Укршахтгідрозахист». Відповідно до наказу від 04.06.2015р. № 87-к при звільненні [PERSON] Державне підприємство «Укршахтгідрозахист» повинно сплатити вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме 9 625,17 грн. Але позивачу не була сплачена заробітна плата в розмірі 24 861,23 грн., що підтверджується довідкою про заборгованість. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача направив до суду клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. В судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечували, посилаючись на те, що позивач був звільнений 04.06.2015р., строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки закінчився 04.09.2015р., позивач звернувся до суду з заявою в листопаді 2015р., тобто після спливу тримісячного терміну. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно наказу від 04.06.2015р. № 87-к [PERSON] звільнено за власним бажанням у зв`язку з порушенням законодавства про працю та умов трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Згідно копії трудової книжки [PERSON] 04.06.2015р. був звільнений з Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» за власним бажанням у зв`язку з порушенням законодавства про працю та умов трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 28.10.2015р. [PERSON] видана довідка про те, що його середньомісячна заробітна плата складає 3 208,39 грн. (квітень 2015р. - 3 192,43 грн.; травень 2015р. - 3 224,34 грн.) Згідно довідки без № та дати заборгованість Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» перед позивачем складає 34 706,49 грн. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки, тоді як день фактичного розрахунку не встановлений (існує заборгованість по заробітній платі, яку позивач не просить стягнути). Не виплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органа, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Не виплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Позивач був звільнений 04.06.2015р., на момент звільнення знав про існуючу заборгованість (тобто знав про порушене його право), на момент подачі позову до суду дана заборгованість існує, день фактичного розрахунку не настав. Таким чином вимоги позивача не обґрунтовані на законі, а тому не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed