Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що 1996 року внаслідок Чорнобильської катастрофи його та гр. [PERSON], з якою він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу, було переселено з території, яка зазнала радіоактивного забруднення, до с. Головенка Житомирського району, де їм був виділений житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Миколаївська, 141, с. Головенка, Житомирський район, Житомирська область. Після смерті гр. [PERSON] позивач звернувся до нотаріуса, де йому стало відомо, що вказаний будинок був виділений останній в особисту власність, а також про заповіт померлої, яким остання заповіла вказане майно своєму брату [PERSON]. У звязку з наведеним просить: скасувати рішення Виконавчого комітету Головенківської сільської ради народних депутатів № 10 від 29 листопада 1996 року в частині передачі в особисту власність [PERSON] житлового будинку, який знаходиться за адресою: вул. Миколаївська, 141, с. Головенка, Житомирський район, Житомирська область; скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Миколаївська, 141, с. Головенка, Житомирський район, Житомирська область, видане [PERSON]; визнати житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Миколаївська, 141, с. Головенка, Житомирський район, Житомирська область, обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Відповідач подав відзив на позовну заяву, яким просить відмовити в задоволенні позову. В обгрунтування зазначив те, що житловий будинок за законом не міг бути переданий у спільну сумісну власність. Також зауважив, що спірний житловий будинок є майновою компенсацією за залишений [PERSON] житловий будинок, якій належав їй на праві особистої власності. Крім того, звернув увагу на відсутність доказів незаконності оскаржуваного рішення про передачу у власність житлового будинку (а.с. 35-39). У судове засідання учасники справи або їхні представники не зявились. Третя особа та представники сторін подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності (а.с. 49, 128, 129). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач та [PERSON] із січня 1982 року проживали однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, що було встановлено рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 27 лютого 2018 року у справі № 278/114/18 (а.с. 15). 08 вересня 2017 року [PERSON] померла (а.с. 14). На випадок своєї смерті [PERSON] було складено заповіт, яким остання заповіла все своє майно [PERSON] (а.с. 68). Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожен громадянин, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, має право на підставі наданої йому об'єктивної інформації про радіаційну обстановку, дози опромінення і можливі їх наслідки для здоров'я самостійно приймати рішення про дальше проживання на цій території чи відселення (ч. 3 ст. 4 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи № 796-XII в редакції від 20 червня 1996 року (далі - Закон № 796-XII). Громадянам, які прийняли рішення про виїзд із зони гарантованого добровільного відселення, створюються умови для відселення (ч. 4 ст. 4 Закону № 796-XII). Право на самостійне переселення (до створення умов для відселення) мають громадяни, які проживають у зонах безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення, а також сім'ї, які проживають у зоні посиленого радіоекологічного контролю, у складі яких є вагітні жінки або діти до 18 років, за умови, що вони за медичними показниками, які визначаються Міністерством охорони здоров'я України, проживати в цій зоні не можуть, або у разі перевищення індивідуальної ефективної еквівалентної дози опромінення людини понад 70 мЗв (7 бер) за життя (ч. 5 ст. 4 Закону № 796-XII). Внаслідок Чорнобильської катастрофи гр. [PERSON] та позивача було переселено із с. Лозниця Народицького району, територія якого зазнала радіоактивного забруднення, до с. Головенка Житомирського району (а.с. 17). Як пояснив допитаний у процесі розгляду справи свідок [PERSON], який є колишнім головою Розсохівської сільської ради, позивач та [PERSON] були переселені у звязку з віднесенням сільської ради до території безумовного обовязкового відселення. Вказав, що йому не було відомо про те, що останні не перебували у зареєстрованому шлюбі. Громадяни, які евакуйовані або відселені (відселяються), безплатно забезпечуються жилими приміщеннями, як правило, у спеціально збудованих для цієї мети селищах, будинках і квартирах, які передаються їм в особисту власність (ч. 1 ст. 32 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи). Рішенням Виконавчого комітету Головенківської сільської ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області від 29 листопада 1996 року № 10 Про передачу в особисту власність громадян жилих будинків за наслідками розгляду заяви [PERSON] відповідно до ст. 32 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи було передано в особисту власність останньої з балансу сільської ради жилий будинок № 141 у с. Головенка (а.с. 8). Згодом [PERSON] було отримано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок № 141 у с. Головенка (а.с. 9). У пункті 13 постанови Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності Пленумом Верховного суду України розяснено, що хоча Закон України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і встановлює компенсації і пільги відповідним категоріям громадян, він не є безпосередньо актом відчуження їм жилих приміщень (будинків), тому для набуття права власності на них є необхідними волевиявлення зазначених громадян (заява) і відповідне оформлення. \~ \~ \~ \~Відповідно до абз. 1 п. 3 Порядку відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 р. N 706, в редакції від 04 квітня 1994 року (далі - Порядок), громадяни, які самостійно переселяються із зон безумовного (обов'язкового), гарантованого добровільного відселення та посиленого радіоекологічного контролю, одержують направлення для переселення та працевлаштування за зразком, що додається. Направлення видається на підставі заяви громадянина за підписом усіх повнолітніх членів сім'ї та довідки з місця проживання про склад сім'ї. В разі переселення із зони посиленого радіоекологічного контролю сім'ї, у складі яких є вагітні жінки або діти до 18 років, додатково подають висновки лікарсько-консультаційної комісії про неможливість проживання у цій зоні. Згідно з абз. 1 п. 4 Порядку громадяни, які мають зазначені у пункті 3 цього Порядку направлення, звертаються до обласної державної адміністрації за запропонованим місцем проживання для їх реєстрації та визначення конкретних місць проживання і працевлаштування, з'ясування питань щодо забезпечення житлом (одержання в будинках державного чи громадського житлового фонду або житлово-будівельних (житлових) кооперативів, будівництво житлового будинку або придбання будинку (квартири) у власність). Громадяни зобов'язані зареєструватися в обласній державній адміністрації за обраним місцем проживання протягом трьох місяців з дня одержання направлення. Якщо громадянин протягом цього терміну не зареєструвався, направлення втрачає чинність (абз. 2 п. 4 Порядку). Громадяни, які переселяються з радіоактивно забруднених територій за направленнями обласних державних адміністрацій, одержують ордери на вселення в надані їм житлові приміщення після подання районній державній адміністрації, виконкому міської (міста обласного підпорядкування) Ради народних депутатів довідки з попереднього місця проживання про здачу раніше займаного житлового приміщення (п. 11 Порядку). З огляду на наведене, можна дійти висновку, що для набуття права власності на жилі будинку є необхідними волевиявлення зазначених громадян (заява) і відповідне оформлення шляхом вчинення таких дій: одержання направлення для переселення, реєстрація в обласній державній адміністрації протягом трьох місяців з дня одержання направлення, одержання ордеру на вселення в надане житлове приміщення, та насамперед здача раніше займаного житлового приміщення. Згідно з довідкою Розсохівської сільської ради народних депутатів Народицького раойну Житомирської області [PERSON] та [PERSON] проживали у с. Лозниця, з якого згодом були переселені, разом у житловому будинку, який належав на праві особистої власності [PERSON] (а.с. 19). Вказаний будинок був зданий [PERSON], про що свідчить довідка Управління праці та соціального захисту населення про виплату останній компенсації за втрачене майно (а.с. 23). Отже, спірний будинок [PERSON] був виділений після розгляду її відповідної заяви та після здачі нею належного їй на праві особистої власності будинку. При цьому матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача для отримання у власність будинку, а також про здачу ним житлового будинку, хоча, як зазначив останній у процесі розгляду справи, він був власником іншого будинку, який залишив своїм дітям. Стосовно наданого позивачем на підтвердження своїх вимог ордеру на жиле приміщення (а.с. 12) суд вважає за потрібне зазначити, що вказаний документ свідчить лише про наявне право користування житловим будинком, та не може бути підтвердженням права власності на будинок. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, зважаючи на відсутність волевиявлення позивача на отримання у власність житлового будинку та оформлення права власності на нього, суд не вбачає підстав для висновку про незаконність оскаржуваного рішення № 10 від 29 листопада 1996 року, оскільки Виконавчий комітет Головенківської сільської ради під час передачі [PERSON] на підставі її заяви в особисту власність житлового приміщення діяв відповідно до закону та у межах наданих повноважень.

Outcome: dismissed