Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з серпня 2008 року по квітень 2014 року. Визнати об`єктом спільної власності подружжя будинок [ADDRESS] та поділити рівними частинами визнавши право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] за [PERSON] [INFO] . Судові витрати покласти на відповідача. Позов обґрунтований тим, що [INFO] у [PERSON] народився син - [PERSON] . Батьком якого є позивач. Після народження сина позивач дозволив [PERSON] , як матері його дитини, мешкати разом з ним за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що остання не мала постійного місця проживання у м. Харкові. Після спливу, майже двох з половиною років, позивач звик до [PERSON] , як матері його сина, і з серпня 2008 року сторони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В кінці вересня 2008 року, за згодою власника будинку - рідної сестри позивача - [PERSON] , у якому позивач проживав, зареєстрував відповідача [PERSON] . За час спільного проживання зі [PERSON] однією сім`єю але без реєстрації шлюбу, та їх спільним сином [PERSON] у 2013 році позивач придбав за особисті власні кошти (які були ним зароблені та накопичені значно раніше, ще до початку проживання однією сім`ю з позивачем) у своєї рідної сестри [PERSON] та зареєстрував на ім`я свого малолітнього сина житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Оформленням всієї документації, у тому числі укладанням договорів, займалась відповідачка [PERSON] , про що свідчать договір купівлі - продажу частки житлового будинку на 39/100 часток від 11.10.2013 року зареєстрованого в реєстрі за № 2899 та договір купівлі - продажу частки житлового будинку на 61/100 частку від 11.10.2013 року зареєстрованого в реєстрі за № 2894, в якому сторони проживали разом однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з серпня 2008 року по квітень 2014 року. 10.10.2013 року було укладено два договори купівлі - продажу часток житлового будинку між [PERSON] , яка діяла в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , та [PERSON] . Як вбачається зі свідоцтва про народження [PERSON] , останній народився [INFO] та на момент укладення вищезазначених договорів був неповнолітнім. Будинок [ADDRESS] є об`єктом спільної власності подружжя, і його слід поділити, відповідно до вимог Сімейного та Цивільного Кодексів України, рівними частинами, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 19 серпня 2019 року провадження по цивільній справі відкрито, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30 вересня 2019 року у підготовчому судовому засіданні задоволено клопотання представника позивача про допит свідків та витребування доказів. Ухвалою суду від 21 листопада 2019 року у підготовчому судовому засіданні відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Ухвалою суду від 21 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу № 645/5165/19 до розгляду у відкритому судовому засіданні, встановлено порядок з`ясування обставин справи та дослідження доказів. Ухвалою суду, постановленою без виходу у нарадчу кімнату, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про часткове закриття провадження у справі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Іващенко Д.С., у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити. 30 вересня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказала, що впровадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та виселення з житлового приміщення (справа № 641/5812/18, провадження № 2-з/641/126/2018). Позов по цій справі був поданий ще у серпні 2018 року. Розгляд справи триває. По справі прийняті процесуальні рішення, такі як арешт майна та залучення до участі у справі співвідповідача та інші. 02.08.2019 року відповідачем по справі [PERSON] був поданий відзив на позов. Зустрічний позов поданий не був. Бажаючи затягнути розгляд справи та зловживаючи своїми процесуальними правами [PERSON] був поданий позов від 12.08.2019 року до Фрунзенського районного суду з тим же самим предметом, за винятком штучно створеного нібито спору щодо будинку, який був придбаний під час спільного проживання [PERSON] з [PERSON] та зареєстрований на їх спільного сина - [PERSON] шляхом укладання договору купівлі-продажу. З тексту позову вбачається, що [PERSON] було достеменно відомо про укладання договору купівлі- продажу, так як він стверджує, що купив його за власні кошти у 2013 році. З 2013 року пройшло майже шість років, і весь цей час [PERSON] існування діючого договору не турбувало. Крім того, що будинок, згідно договору належить його власному синові, пройшов строк позовної давності, протягом якого [PERSON] міг звернутися до суду, якщо б вважав, що його права були порушені. В зв`язку з чим відповідач просила суд повернути позовну заяву позивачу. 23 грудня 2019 року до канцелярії суду надійшла заява відповідача [PERSON] про неможливість приймати участь у справі особисто, клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло, у задоволенні позовних вимог відповідач просила відмовити в повному обсязі (вх.№ 31757 від 23.12.2019 року). 30 вересня 2019 року від представника третьої особи - Голубової О.С., яка діє на підставі довіреності, надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи, при ухвалені рішення покладається на розсуд суду, з урахуванням житлових та майнових прав дитини (вх.№23766 від 30.09.2019 року). Суд, заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , який народився [INFO] , є сином сторін у справі - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). На підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 11 жовтня 2013 року [PERSON] , від імені якого діяла його мати [PERSON] , прийняв у власність (купив) 39/100 часток житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 10). На підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 11 жовтня 2013 року [PERSON] , від імені якого діяла його мати [PERSON] , прийняв у власність (купив) 61/100 часток житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 11). У пунктах 4.3. обох договорів, їх сторони: продавець [PERSON] та покупець [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , ствердили, що однаково розуміють значення й умови договору та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні, а також те, що договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься актуальна інформація про те, що [PERSON] є власником 39/100 та 61/100 часток житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 12-13). У технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] власником майна зазначено [PERSON] (а.с. 14-19). У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що з 2008 року позивач та відповідач почали проживати разом, як подружжя. Окрім того, допитаний в якості свідка позивач [PERSON] пояснив, що прийняв рішення купити житловий будинок [ADDRESS] у своєї сестри [PERSON] для сина - [PERSON] , щоб в подальшому у дитини було своє житло. Проте, після укладення угоди купівлі-продажу відповідач змінила своє ставлення до позивача і почала виживати його з вказаного будинку, подавши навіть позов про його виселення. Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте саме ними, а не їх дітьми, за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. У задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з серпня 2008 року по квітень 2014 року, - суд відмовляє, оскільки достатньої кількості доказів на підтвердження доводів позивача суду не надано. Факт проживання сторін в одному будинку, народження спільної дитини, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (див. Постанову ВС у справі № 588/350/15 від 15.08.2019 року). З положень ст. 173 СК України вбачається, що батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. При вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом. Таким чином, положення статті 173 СК України передбачають ймовірність дітей бути власниками майна, що їм належить на законних підставах, оскільки окреме майно, яке набувається малолітніми та неповнолітніми особами за цивільно-правовими договорами незалежно від того, яка вартість такого майна і хто є його попереднім власником (самі батьки чи інші особи) переходить у власність особи незалежно від віку, а батьки здійснюють управління таким майном або іншим чином володіють ним на законних підставах. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Частина друга статті 173 СК презюмує, що майно належить батькам доти, доки дитина є малолітньою і в разі виникнення спору, кому належить майно і чи належить воно дитині на праві приватної власності, його представник у суді (батько, опікун, інша особа) повинен буде довести, що це майно належить малолітній особі. Проте, в даній справі безспірним доказом належності спірного майна малолітньому [PERSON] є відповідні договори купівлі-продажу (а.с. 10,11) і батьки, які проживають в житловому будинку (квартирі), власником якого є малолітня дитина, не набуваючи право власності на це житло, мають право лише користуватися цим майном до повнолітня власника. Таким чином, на думку суду, відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання спільною власністю подружжя будинку [ADDRESS] , та визнання за позивачем права власності на Ѕ вказаного будинку.

Outcome: dismissed