Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 жовтня 2010 року його дід по лінії батька [PERSON] зробив заповітне розпорядження, яким після своєї смерті заповів йому усе своє майно, що буде йому належати і на яке він буде мати право на момент смерті. [INFO] року його дід [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина за заповітом, яка складається із: - земельної ділянки площею 1,90га, розташованої на території Суворовської сільської ради Тульчинського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІУ-ВН №005205, виданого Суворовською сільською радою та відділом Держкомзему у Тульчинському районі 20 грудня 2001 року; - земельної ділянки площею 1,90га, розташованої на території Суворовської сільської ради Тульчинського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ВН №005206, виданого Суворовською сільською радою та відділом Держкомзему у Тульчинському районі 30 січня 2003 року. Спадкоємцями майна його діда [PERSON] у першу чергу є його діти [PERSON] і [PERSON] та дружина у другому шлюбі [PERSON], яка має право на обов'язкову частку, як непрацездатна дружина. Спадщину, яка відкрилася після смерті його діда [PERSON], він прийняв. Однак, оформити нотаріально своє право власності на належні дідові земельні ділянки він не може, так як державні акти на право приватної власності на землю ІУ-ВН №005205 і серії ІУ-ВН №005206, видані Суворовської сільською радою, втрачені. В зв'язку з тим, що відсутні оригінали державних актів на право власності на земельні ділянки, в нотаріальному оформлені спадкових земельних ділянок, що належали його діду [PERSON], йому було відмовлено, про що державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлин О.А. 27 листопада 2013 року винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії. Оскільки дружина спадкодавця [PERSON] має право на обов'язкову частку, що становить половину від тої частки, яка б належала кожному із спадкодавців першої черги у разі спадкування за законом, її частка становить 1/6 частину спадкового майна, а він має право на 5/6 частин спадкового майна його діда [PERSON] По цій причині, позивач вимушений звернутись з позовом до суду, та просить визнати за ним право власності на спадкове майно, спадкоємцем якого він став. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності позов підтримує, на його задоволенні наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про визнання позову та розгляду за відсутністю їх представника. Треті особи, [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надавши суду заяви про визнання позову та розгляду справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи суд встановив: Згідно копії свідоцтва про смерть - [INFO] року помер [PERSON] (а.с.10). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається із: земельної ділянки площею 1,90га, розташованої на території Суворовської сільської ради Тульчинського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІУ-ВН №005205, виданого Суворовською сільською радою та відділом Держкомзему у Тульчинському районі 20 грудня 2001 року; - земельної ділянки площею 1,90га, розташованої на території Суворовської сільської ради Тульчинського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ВН №005206, виданого Суворовською сільською радою та відділом Держкомзему у Тульчинському районі 30 січня 2003 року (а.с.11,12). Спадкоємцями майна [PERSON] у першу чергу є його діти [PERSON] і [PERSON] та дружина у другому шлюбі [PERSON], яка має право на обов'язкову частку, як непрацездатна дружина, що також в свою чергу підтверджується довідкою виданою виконкомом Суворовської сільської ради Тульчинського району від 09.12.2013 року за №1125 9 (а.с.8). Згідно копії заповіту посвідченого секретарем виконкому Почапинецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 28 жовтня 2010 року за №77, позивач являється спадкоємцем майна його діда [PERSON] (а.с.9). Для того щоб прийняти спадщину позивач звернувся до нотаріальної контори, але йому було відмовлено в оформленні спадкового майна, в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на вищевказані земельні ділянки, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27.11.2013 року (а.с.7). Дружина спадкодавця [PERSON] має право на обов'язкову частку, що становить половину від тої частки, яка б належала кожному із спадкодавців першої черги у разі спадкування за законом, її частка становить 1/6 частину спадкового майна, а позивач має право на 5/6 частин спадкового майна його діда [PERSON] За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі ч.2 ст. 328 ЦК України позивач правомірно набув право власності відповідно до спадкування за законом. В зв'язку з цим, оспорюване право позивача щодо володіння та розпорядження спадковим майном підлягає захисту судом у спосіб визначений п.1 ч.2 ст.16 ЦК України - визнання права власності. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем, підлягає зарахуванню в прибуток держави.

Outcome: approved