Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення з останнього заборгованості за договором позики від 21.02.2018р. в загальному розмірі 234 448,29 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.02.2018р. між сторонами укладено договір позики № 21-02-18 за умовами якого відповідач отримав від позивача для власних потреб фінансову позику в сумі 227 000 грн. на строк не пізніше 01.09.2018р. На підтвердження отримання коштів відповідач надав розписку, однак у встановлений договором строк повернув лише частину позики в сумі 3000 грн. У зв`язку з наведеним, заборгованість за договором позики в розмірі 224 000 грн., а також три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.04.2018р. по 05.12.2018р. в розмірі 3153,62 грн. та інфляційні втрати за період квітень 2018р. - жовтень 2018р. в розмірі 7294,67 грн. просить стягнути в примусовому порядку. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 10.01.2019р. відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10.01.2019р. в порядку забезпечення позовних вимог до розгляду справи по суті накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Відповідач подав відзив до позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. З позовними вимогами не погоджується, оскільки між сторонами існували господарсько-правові відносини, які ґрунтувались на основі договору від 22.07.2019р., укладеного між ТОВ «Будівельна компанія Гідростоп-Буд» та ТОВ «Мейліс». Такий договір розірвано рішенням Господарського суду Львівської області від 05.06.2018р., і на основі цього, стягнуто з ТОВ «Мейліс» на користь ТОВ «Будівельна компанія Гідростоп-Буд» спірні кошти в сумі 227 000 грн. Відповідно, позивач не вправі був пред`явити цивільно-правову вимогу про стягнення таких коштів з фізичної особи і тому просить в задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив представник позивача наголошує, що спірні відносини є приватноправовими, а згаданий відповідачем господарський спір не має відношення до даної справи. Крім того, відповідач саме як фізична особа уклав договір позики, після чого власноручно написаною розпискою підтвердив факт отримання грошей і після цього, частково повернув борг в сумі 3000 грн. Письмових заперечень відповідач не подав. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.04.2019р. закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті. В судовому засіданні повноважний представник позивача підтримав заявлені вимоги, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив, оскільки фактично не отримував коштів від позивача, а розписку написав під тиском. В дійсності, вказана сума виступає предметом договору підряду на виконання будівельних робіт від 22.09.2017р., який укладено між ТОВ «Будівельна компанія Гідростоп-Буд» та ТОВ «Мейліс». Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 21.02.2018р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого останній отримав для власних потреб фінансову позику в сумі 227 000 грн. на термін до 01.09.2018р. відповідно до узгодженого графіку платежів, а саме, лютий 2018р. - 5000 грн., березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, 2018р. - по 37 000 грн. (а.с.7-8). На підтвердження факту укладення договору позики та отримання коштів відповідач власноручно написав розписку, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.10). Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є одним з його видів. За змістом ст. 1046 ЦК України - за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.03.2018р. зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У справі яка розглядається надана відповідачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України - ч. 1 ст. 1050 ЦК України. За правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно відповідного напису позивача на договорі позики (а.с.9), 23.03.2018р. відповідач частково повернув позику в сумі 3000 грн. Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання на суму 224 000 грн., слід вважати встановленим, що в цій частині борг позивачу не повернуто, і тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Згідно розрахунку заборгованості (а.с.3-6), який перевірений та прийнятий судом як такий, що відповідає умовам договору і вимогам чинного законодавства, за період з 01.04.2018р. по 05.12.2018р. сума трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 3153,62 грн., сума інфляційних втрат за період квітень 2018р. - жовтень 2018р. - 7294,67 грн. Оскільки зобов`язання з повернення позики є грошовим зобов`язанням, з відповідача на користь позивач також належить стягнути вказані суми, а відтак, задовольнити позов в повному обсязі. Що ж стосується мотивів заперечення відповідача, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на наступне. У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається з рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2018р. (а.с.43-52) таким розірвано укладений між ТОВ «Будівельна компанія Гідростоп-Буд» та ТОВ «Мейліс» договір підряду на виконання робіт від 22.09.2017р. № 11/09/17, а також стягнуто з ТОВ «Мейліс» на користь ТОВ «Будівельна компанія Гідростоп-Буд» 227000 грн. авансового внеску, 5167 грн. судового збору та 10 000 витрат на професійну правничу допомогу. За змістом ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Як зазначив Пленум ВСУ в п. 19 Постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом насильства є оспорюваним. У п. 21 цієї Постанови роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. За змістом ст. 231 ЦК України під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Крім того, згідно ч 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч зазначеній нормі, жодного обґрунтованого доказу на підтвердження тієї обставини, що договір позики від 21.02.2018р. укладено під впливом насильства відповідач суду не надав, як і не надав доказів того, що кошти за таким договором йому не передавались. При цьому, як зазначалось вище, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З огляду на це, а також враховуючи презумпцію правомірності правочину доводи відповідача не можуть спростовувати мотивів позову, який за наведених вище обставин підлягає задоволенню. В такому випадку, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 2696,40 грн., сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 11). До завершення судових дебатів у відповідності до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України повноважний представник позивача зробив заяву про надання додаткового часу для подання доказів про розмір витрат на правничу допомогу, які поніс позивач у зв`язку з розглядом справи. У зв`язку з цим, на даний час питання про компенсацію понесених позивачем витрат на правову допомогу не вирішується. На підставі наведеного та

Outcome: approved