Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що він працював на підприємстві відповідача з 01.10.2015р. по 21.03.2016р. і був звільнений з підприємства за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В день звільнення відповідач не провів з ним повного розрахунку і не виплатив заборгованість по заробітній платі в сумі 4398,37грн., вказана сума не виплачена до теперішнього часу. У звязку з цим відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з моменту звільнення по день постановлення судового рішення. На день звернення до суду з цим позовом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 8430,30грн., виходячи з середньоденного заробітку в сумі 96,90грн. Просить стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 4398,37грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі, що повинна бути визначена з моменту звільнення по день постановлення судового рішення. Позивач в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав повністю, просить його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача за наявними у справі доказами. Представник відповідача в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до ст.224 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутність представника відповідача. Відповідно до ч.2 ст..197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За ст.47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п.20 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд встановив, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача контролером КПП з 01.10.2015р. по 21.03.2016р., що підтверджується копією трудової книжки позивача. Також судом встановлено, що в день звільнення та до теперішнього часу, відповідач не провів з позивачем повний розрахунок, не виплатив позивачу заробітну плату. Заборгованість по заробітній платі на день звільнення позивача та на момент розгляду справи судом становить 4398,37грн. Відповідно до ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зясувавши всебічно, повно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши надані суду докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі, оскільки саме відповідач зобовязаний був в день звільнення здійснити з позивачем повний розрахунок. Але судом достовірно встановлено, що відповідач такого розрахунку не здійснив, що є підставою для стягнення заборгованості по заробітній платі в судовому порядку. Згідно наданої позивачем табуляграми за березень 2016р. розмір заборгованості по заробітній платі, що не була виплачена йому на день звільнення, становить 4398,37грн. і саме цю суму суд вважає необхідним стягнути на користь позивача. При цьому, суд враховує, що представник відповідача в судове засідання не прибув, хоча повідомлявся судом належним чином, ухвалу суду про витребування доказів, які стосуються суті даного спору, зокрема, розміру заборгованості, факту її невиплати до теперішнього часу, не виконав, причини невиконання вимог суду не повідомив, відповідні докази суду не подав, заперечення проти позову до суду не направив, тим самим позовні вимоги не спростовував, у звязку з чим підстав для відмови в позові немає. Також суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача на підставі ст.117 КЗпП середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки судом достовірно встановлено, що відповідач не здійснив повний розрахунок з позивачем в день його звільнення, і заборгованість по заробітній платі по день розгляду судом даної справи не виплачена. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Крім того, суд враховує, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з періоду затримки - з 22.03.2016р. по 03.08.2016р. (день постановлення судового рішення), та розміру середньоденного заробітку позивача, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок). Згідно вказаного Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. \~\~\~\~ Суд встановив, що заробітна плата позивача за останні фактично відпрацьовані два місяця роботи, що передували дню звільнення, становить: січень 2016р. 2907,98грн., лютий 2016р 2712,72грн. Відпрацьовано в ці місяці відповідно 8 та 7 робочих дні за встановленим на підприємстві графіком - 1 робоча доба через 3 вихідних доби. Середньоденна заробітна плата позивача буде становити: (2907,98грн. + 2712,72грн.) : (8+7) = 374,71грн. Строк затримки розрахунку з 22.03.2016р. по 03.08.2016р. за встановленим графіком роботи контролера КПП на підприємстві відповідача (1 робоча доба через 3 вихідних доби) становить 32 дні. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку на день ухвалення рішення становить: 374,71грн. х 32 дні = 11\~990,72грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. \~ При постановленні рішення суд не приймає до уваги розрахунок суми середньоденного заробітку, що застосовується при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, здійснений позивачем (96,90грн), оскільки він проведений не у відповідності до вищевказаного Порядку. На підставі вищевикладеного, позов слід задовольнити повністю. Оскільки на підставі Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову, з відповідача на користь держави відповідно до вказаного Закону пропорційно задоволеним вимогам майнового характеру підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 551,20грн.

Outcome: approved