Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на факт прийняття спадщини на житловий будинок №14 по вул. Петровського в смт. Димер Вишгородського району Київської області після смерті 27 жовтня 1996 року його матері [PERSON], оскільки протягом шести місяців після відкриття спадщини фактично вступив в управління і володіння майном. У звязку з тим, що правоустановчий документ на 4/5 частини зазначеного будинку має закреслення та виправлення, а на іншу 1/5 частина будинку відсутній, нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. У цьому звязку позивач, уточнивши позовні вимоги, порушує питання про встановлення факту прийняття ним спадщини тавизнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Представник позивача в суді просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Представник відповідача, будучи неодноразово повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи, на підставі ст. 169 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів у загальному порядку. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як убачається з матеріалів справи, 29 вересня 1982 року помер батько позивача [PERSON], після смерті якого, дружина спадкодавця [PERSON] успадкувала 4/5 частини житлового будинку №14 по вул. Петровського в смт. Димер Вишгородського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10 листопада 1983 року. Вказана частина житлового будинку належала померлому на підставі свідоцтва про право приватної власності від 21 травня 1960 року. Інша 1/5 частина будинку належала [PERSON] на підставі рішення Народного суду Димерського району Київської області від 25 жовтня 1959 року. 27 жовтня 1996 року [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок №14 по вул. Петровського в смт. Димер Вишгородського району Київської області. [PERSON] є матірю позивача, якому вона заповіла усе своє майно, що підтверджується заповітом від 07 грудня 1993 року, посвідченим секретарем виконавчого комітету Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області. Як установлено вимогами діючої на той час ст. 548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України 1963 року спадкоємець, який протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, визнається таким, що її прийняв. При цьому, згідно зі ст. 525 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Позивач є сином спадкодавця та спадкоємцем за заповітом, який у відповідності до вимог ст. 549 ЦК України 1963 року протягом шести місяців після відкриття спадщини фактично вступив в управління згаданим будинком. Вказані обставини підтверджуються актом від 21 вересня 2016 року складеним депутатом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, згідно якого позивач після смерті матері [PERSON] вступив в управління будинком померлої, постійно в ньому проживає, обробляє земельну ділянку та веде господарство. Крім того, згідно довідки форми №3 від 21 вересня 2016 року позивач з 22 березня 1972 року зареєстрований у вказаному будинку. Таким чином позов про встановлення цього факту є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Інших спадкоємців по справі не має, що підтверджується листами Вишгородської районної нотаріальної контори №338/01-16 від 25 березня 2016 року та Київського обласного державного нотаріального архіву №01-14-1151 від 24 червня 2015 року, згідно яких спадкова справа після померлої [PERSON] не заводилася. Згідно розяснень приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу № 01-16/1138 від 19 листопада 2015 року видача свідоцтва про право власності на спадщину є неможливою в звязку з закресленими словами та виправленнями на правовстановлюючому документі, що засвідчує право власності померлої нас спадкове майно, а саме свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 10 листопада 1983 року. Разом з тим, позивач у суді довів, що право на житловий будинок належало спадкодавцеві, а відтак має бути ним успадковане. Оскільки позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право власності на спадщину в позасудовому порядку, визнання за ним прав на спадкування земельної ділянки має відбутися в суді. Вирішуючи цю справу, суд виходить з того, що у позивача відсутні умови для видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом, із яким закон повязує здійснення права спадкування на нерухоме майно. Разом з тим обставини, що визначаються згаданими документами, встановлено в судовому засіданні, а тому прийнята позивачем спадщина, за правилами ст. 548 ЦК України 1963 року, вважається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини і з цих підстав за ним слід визнати право власності на успадковане майно. Таким чином, заявлене позивачем право підлягає визнанню, а предявлений позов задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved