Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій зазначає, що з 25 січня 1982 позивач працював на підприємстві відповідача - шахті ім. В.І. Леніна на підземних роботах у шкідливих умовах праці. З 14 лютого 1985 року по 5 червня 2000 позивач працював забійником. Висновком МСЕК від 5 липня 2000 позивачу вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності 20 % з 01 червня 2000 року в зв'язку з професійним захворюванням вібраційна хвороба 1-П ступеня. Відповідно до Акту розслідування причин професійного захворювання від 1994 року причиною даного захворювання у позивача послужило: тривалий вплив на організм шкідливих виробничих факторів , а саме - підвищений рівень шуму , перевищення вібрації в 3-5 разів на віброшвидкості. Висновком МСЕК від 03.07.2013 позивачу повторно була встановлена ??20 % втрати профпрацездатності у зв'язку з профзахворюванням вібраційна хвороба і вперше з 26.06.2013 року встановлено ступінь втрати професійної працездатності 15 % у зв'язку з професійним захворюванням пневмоконіоз і 5 % у зв'язку з професійним захворюванням кохлеоневріт. Таким чином , хронічне професійне захворювання вібраційна хвороба було заподіяно позивачу умовами виробництва. Дане хронічне професійне захворювання супроводжується супутнім захворюванням дифузний кардіосклероз. Тому позивач вважає, що у зв'язку із втратою працездатності йому заподіяна моральна шкода, тому що він відчував фізичний біль і страждання, часто звертався за медичною допомогою й неодноразово проходив курс лікування в умовах стаціонару , повинен уживати медикаменти, що призвело до порушення його звичного укладу життя й це вимагає додаткових зусиль по її організації, стан здоров'я його не відновлений , моральні страждання, які він відчуває, оцінює в 2550,00 гривень. В судове засідання представник позивача підтримав позовні вимоги та вищезазначене. Представник відповідача позовні вимоги не визнав,зазначивши, що позовні вимоги не засновані на законі, а позов подано з порушенням строків позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в їх сукупності, прийшов до наступного. [PERSON] з 25 січня 1982 року працював на підприємстві відповідача - шахті ім. В.І. Леніна на підземних роботах у шкідливих умовах праці. З 14 лютого 1985 року по 5 червня 2000 позивач працював забійником, що підтверджується відомостями трудової книжки. Висновком МСЕК від 5 липня 2000 позивачу вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності 20 % з 01 червня 2000 року в зв'язку з професійним захворюванням вібраційна хвороба 1-П ступеня. Відповідно до Акту розслідування причин професійного захворювання від 1994 року причиною даного захворювання у позивача послужило: тривалий вплив на організм шкідливих виробничих факторів , а саме - підвищений рівень шуму , перевищення вібрації в 3-5 разів на віброшвидкості. Висновком МСЕК від 03.07.2013 позивачу повторно була встановлена ??20 % втрати профпрацездатності у зв'язку з профзахворюванням вібраційна хвороба і вперше з 26.06.2013 року встановлено ступінь втрати професійної працездатності 15 % у зв'язку з професійним захворюванням пневмоконіоз і 5 % у зв'язку з професійним захворюванням кохлеоневріт. Таким чином , хронічне професійне захворювання вібраційна хвороба було заподіяно позивачу умовами виробництва. Дане хронічне професійне захворювання супроводжується супутнім захворюванням - дифузний кардіосклероз. Закон України від 14 жовтня 1992 року № 2694- ХІІ «Про охорону праці», який діяв на час, коли було встановлено, що втрата працездатності у позивача стала наслідком отриманих на виробництві травм, передбачав можливість відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, в редакції яка була чинна на час виникнення правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України, від 23.06.1993 року № 472 (далі Правила) Відповідно до п. 11 Правил (в редакції за станом на день виникнення правовідносин), у разі пошкодження здоров'я потерпілий має право на відшкодування моральної шкоди у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 4 від 31.03.1995 року зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача , стан його здоров'я, вимушені зміни у його життєвих та виробничих стосунках, засади розумності та справедливості, і вважає можливим стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я умовами виробництва 2550 грн., що не перевищує максимального розміру відшкодування моральної шкоди, встановленого Правилами / (150 х 17 (неоподаткований мінімум) = 2550 гривень. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст. 233 КЗпП України). Однак, до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються. З набранням чинності ЦК України 2003 року позовна давність, відповідно до вимог ст. 268 ч.1. п.3 ЦК України не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Тобто позивач має право на відшкодування шкоди. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі. Доводи відповідача не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не засновані на законі. Питання судових витрат слід вирішити в порядку ст..88 ЦПК України.

Outcome: approved