Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами в яких вказав, що 29 липня 2008 року між Позивачем та Відповідачем було укладено кредитний договір № 135-0111005/ФКВ-08. 29 липня 2008 року Позивач, за кредитні кошти, на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] за реєстром № 9872, зареєстрованому в Державному реєстрі правочинів 29.07.2008 року. 29 липня 2008 року в забезпечення вимог за кредитним договором № 135-0111005/ФКВ-08 від 29.07.2008 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено іпотечний договір № 135-0111005/Zфквіп-08 щодо квартири за адресою: [ADDRESS]. При укладенні договору Позивачем було надано документи згідно переліку вказаного банком. 29 липня 2008 року Позивач перебував в зареєстрованому шлюбі та має неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], який є сиротою та інвалідом дитинства. Дозволу органів опіки та піклування на укладення договору іпотеки Позивач не отримав, про необхідність отримання повідомлений не був. В попередньому судовому засіданні представник Позивача подав уточнену позовну заяву в якій змінив статус третьої особи - Реєстраційна служба ГУЮ в Запорізькій області, на статус Відповідача. Додатково у тексті позовної заяви вказав, що 22 липня 2008 року було укладено договір пожертви між [PERSON] та [PERSON] в особі [PERSON] як законного представника на суму 50000 грн. Представник Позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення суду, аналогічні в позовній заяві та додатково пояснив, що про факт отримання коштів для першого внеску та реєстрації права власності на квартиру Позивач повідомляв в установі банку, проте працівники банку вказали, що дана обставина є несуттєвою і на укладення договору не впливає. Відповідач ТОВ «Український промисловий банк» у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки у судове засідання суду не повідомив, у зв'язку з чим суд визнав причину неявки відповідача неповажною і розглянув справу на підставі наявних доказів. Представник відповідача Реєстраційної служби ГУЮ в Запорізькій області - Бойченко С.Й. в судовому засіданні просила вирішити позов на розсуд суду. Треті особи у судове засідання не з'явилися , про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. В судовому засіданні допитана свідок [PERSON], яка показала що дійсно до неї в липні 2008 року звернувся її брат - позивач по справі з питанням, щодо надання в борг грошей у розмірі 50 000 грн. Вказані кошти були необхідні для виплати першого внеску, страховки та реєстраційних процедур при купівлі квартири. Кошти свідок надала, але не в борг а у якості пожертви молодшому сину - [PERSON], який є інвалідом дитинства. Обов'язковою умовою пожертви було те, що після досягнення повноліття квартира буде передана [PERSON] Суд вислухавши представника позивача по справі всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, приходить до наступного. Судом встановлено що між позивачем та відповідачем 1 укладено іпотечний договір № 135-0111005/Zфквіп-08 від 29 липня 2008 року щодо квартири за адресою: [ADDRESS]. Договір укладено для забезпечення зобов'язань по кредитному договору № 135-0111005/ФКВ-08 від 29 липня 2008 року укладеному між тими ж особами. Кошти для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS]. Частково сума коштів, у розмірі 50000 грн. були отримані в результаті персональної пожертви сину позивача - [PERSON], інваліда дитинства, який на день винесення рішення суду є сиротою. Кошти батьків (позивача та його дружини) у купівлю квартири, до 29 липня 2008 року включно, не вкладалися. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та показами свідка. З огляду на це, суд вважає встановленим і доведеним належними доказами факт того, що квартира придбавалась, зокрема, також на кошти неповнолітнього [PERSON] Згідно ч. 4 ст. 368 Цивільного кодексу України «Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі». Суд приходить до висновку, що [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS]. на праві спільної сумісної власності члені сім'ї. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Ч. 3 ст. 17 закону України «Про охорону дитинства», ч. ч. 2, 3 ст. 177 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 173 Сімейного кодексу України, батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. А відповідно до ст. 175 Сімейного кодексу України, майно набуте батьками і дітьми за рахунок їх спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності. У відповідності до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, правом власності є непорушне право особи на володіння, користування та розпоряджання річчю (майном), яке здійснюється відповідно до закону на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 7 Конвенції з прав інвалідів в усіх діях стосовно дітей-інвалідів першочергова увага приділяється вищим інтересам дитини. Згідно ч. 1 ст. 28 Конвенції, Держави-учасниці визнають право інвалідів на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й уживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності. Відповідно до ч. 2 ст. 583 Цивільного кодексу України, заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. А відповідно до ст. 578 Цивільного кодексу України, ст. 6 закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу лише за згодою усіх співвласників. В порушення вказаних норм права, неповнолітній [PERSON], його уповноважений законний представник, а також орган з опіки й піклування не надавали згоди на укладення договору іпотеки, що оскаржується. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку. Іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 3 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції, що діяла на момент укладення договору іпотеки), речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. А відповідно до ч. 6 ст. 3 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції, що діяла на момент укладення договору іпотеки), правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстроване відповідно до закону. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на квартиру в момент укладення договору іпотеки не було зареєстровано з іпотекодавцем [PERSON] З огляду на це, позивач не мав права укладати договір іпотеки, не зареєструвавши перед цим право власності на квартиру в порядку, встановленому діючим законодавством. Згідно п. 95 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 3 березня 2004 р. N 283/8882 (діяла на момент укладення правочину): «Заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно». Згідно п. 99 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 3 березня 2004 р. N 283/8882 (діяла на момент укладення правочину): «Майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості». Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав - укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; Відтак суд доходить висновку, що Позивачем та Відповідачем 1 при укладенні іпотечного договору № 135-0111005/Zфквіп-08 щодо квартири за адресою: [ADDRESS] було порушені встановлені законом вимоги щодо укладення договору іпотеки в частині необхідності отримання згоди органу опіки та піклування. Такий договір повністю суперечить інтересам дитини. Згідно ст. 203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 Цивільного Кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. ч. 3. цієї ж статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним.

Outcome: approved