Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що 09 січня 2016 року відповідач за договором позики взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 29 вересня 2016 року. Проте відповідачем обов`язок по поверненню боргу в установлений термін не виконано. З наведених підстав позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 2000,00 доларів США, а також 185,00 доларів США 3% річних від простроченої суми. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року під головуванням судді Клімченка М. І. по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 18-19). Ухвалою суду від 12 грудня 2019 року під головуванням судді Клімченка М. І. постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 34-35). 28 січня 2020 року подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач висловив позицію за якою заявлені позивачем вимоги ним не визнаються у повному обсязі, заперечує та не погоджується щодо наведених обставин та правових підстав позову. Викладаючи свої аргументи зазначив, що в грудні 2012 року він попередньо домовився з [PERSON] придбати в нього транспортний засіб марки ВМW 750 І, 1988 року випуску, зеленого кольору, попередній реєстраційний номер [NUMBER] (далі ТЗ BMW 750 І), який був зареєстрований на [PERSON] , за ціною 5000,00 доларів США. 16 лютого 2013 року позивач, на якого була оформлена довіреність серії ВРМ №359282, запропонував йому терміново перереєструвати ТЗ BMW 750 І на нього через те, що спливає термін дії виданої йому довіреності. Відповідач зазначає, що 18 лютого 2013 року він, його дружина, [PERSON] та позивач вирушили на ТЗ марки ВАЗ 21070 до Херсонського МРЕВ ДАІ для подальшої перереєстрації ТЗ [NUMBER] . На той момент ТЗ BMW 750 I був технічно несправний та знаходився на території підприємства «Корсар» (вул. Пасічника 19 А в м. Скадовську Херсонської області). У Херсонському МРЕВ ДАІ позивачу відмовили в перереєстрації через відсутність ТЗ BMW 750 І. По приїзду з м. Херсон, у той же день відповідач відремонтував ТЗ BMW 750 І. 19 лютого 2013 року, в останній день дії довіреності серії ВРМ №359282 на ТЗ BMW 750 І, він та позивач вирушили на цьому ТЗ для перереєстрації до Каланчацького МРЕВ ДАІ. ТЗ ВМW 750 І було перереєстровано на ім`я його дружини, [PERSON] (реєстраційний номер транспортного засобу після перереєстрації: [NUMBER] ). Після перереєстрації ТЗ [NUMBER] , позивач забрав у нього свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу, оскільки він не розрахувався з ним у повному обсязі та 22 лютого 2013 року змусив його написати боргову розписку на суму 5000,00 доларів США і надати ксерокопію його паспорта 1, 2, 3, 10 та 11 сторінок. Розписку він писав під диктовку позивача без присутності свідків. При цьому, як вказує відповідач, позивач наголошував йому, що має великий досвід роботи у правоохоронних органах та знає дуже багато впливових друзів серед співробітників МВС України, і якщо він не буде йому віддавати гроші він (позивач) знайде спосіб вибити з нього грошові кошти, щоб він розрахувався за транспортний засіб. Починаючи з березня 2013 року, позивач почав частинами отримувати від нього грошові кошти в гривнях по курсу, та доларах США, але відмовлявся підписуватись на будь-яких паперах за отримані від нього грошові кошти. За підсумками, він повністю розрахувався з позивачем за ТЗ BMW 750 І згідно розписки від 22 лютого 2013 року. На початку вересня 2014 року він, в якості застави за узгодженою сумою в розмірі 3500,00 доларів США з позивачем, передав йому транспортний засіб марки ВАЗ 21070, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , та свідоцтво про реєстрацію серії [NUMBER] на цей транспортний засіб, який він придбав у [PERSON] 30 липня 2011 року відповідно до довіреності, у порядку передоручення, з подальшим зняттям з обліку та перепродажу. У подальшому позивач продав цей транспортний засіб [PERSON] . Оформлення державної перереєстрації цього транспортного засобу на нового власника було здійснено за сприянням позивача на підставі виданої довіреності №959 від [PERSON] на [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області 07 листопада 2014 року. 09 січня 2016 року з попередніми погрозами позивач змусив, щоб він (відповідач) переписав розписку, пояснюючи це закінченням терміну трирічної давнини дії розписки, яка була написана ним 22 лютого 2013 року та повернута йому позивачем в оригіналі. Однак, як вказує відповідач, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Через погрози позивача, в поліцію він не звертався та стверджує, що ніяких грошей позивач йому не передавав (а.с. 37-44). Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року під головуванням судді Клімченка М. І. відмовлено у задоволенні [PERSON] про витребування доказів (а.с. 64-65). Ухвалою суду від 06 листопада 2020 року постановлено відвести суддю Клімченка М. І. від участі у розгляді даної цивільної справи (а.с. 104-105). Згідно протоколу автоматичного розподілу справи між суддями від 06 листопада 2020 року вказану справу розподілено судді Пухальському С. В. (а.с. 108). Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року суддею Пухальським С. В. справу прийнято до провадження (а.с. 109). Ухвалами суду від 16 грудня 2020 року: --- витребувано докази (а.с. 131-132); --- відмовлено у витребуванні відомостей (а.с. 134-135). Ухвалою суду від 14 січня 2021 року відмовлено у витребуванні інформації (а.с. 166-167). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав у ній наведених, а доводи викладені у відзиві на позов вважав необґрунтованими та безпідставними. В подальшому шляхом залишення телефонограми висловив прохання розглядати справу без його участі. Відповідач та його представник адвокат Охлопков О. І. в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов. Заслухавши доводи та заперечення учасників цивільного процесу, дослідивши надані та витребувані докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4\~ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12\~ЦПК України). Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з положеннями статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79\~ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно норм статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктами 3, 4 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Частина 1 статті 15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина 2 статті 15 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). З доказів наданих стороною позивача на підтвердження заявлених вимог встановлено наступне. За змістом розписки від 09 січня 2016 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 29 вересня 2016 року. В розписці також наявне застереження про її написання особисто боржником без будь-якого психологічного та фізичного насильства. Оригінал розписки надано представником позивача та долучено до матеріалів справи (а.с. 61). З доказів наданих стороною відповідача та витребуваних судом на підтвердження висловлених у відзиві заперечень щодо позову встановлено наступне. Згідно копії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області Власенко І. І. 09 вересня 2011 року та відповідно зареєстрованої в реєстрі за №1368, [PERSON] , діючи від імені [PERSON] , уповноважив [PERSON] керувати з правом тимчасового виїзду за кордон та знімати з обліку в органах Державтоінспекції, продати за ціну та на умовах за його (її, їх) розсудом, страхувати здавати в оренду ТЗ BMW 750 І. Довіреність видана строком до 01.03.2013 (а.с. 160). За змістом реєстраційної картки, 19.02.2013 ТЗ BMW 750 І на підставі довідки рахунку №КІМ822935 зареєстровано на [PERSON] (а.с. 45). З копії розписки від 22 лютого 2013 року вбачається, що [PERSON] взяв у борг в [PERSON] грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 29 липня 2013 року (а.с. 46). В судовому засіданні представник позивача зауважив, що борг за розпискою від 22 лютого 2013 року [PERSON] погашено й [PERSON] претензій з цього приводу не має, а позицію відповідача вважав такою, що спрямована на ухилення його обов`язку щодо повернення боргу за розпискою від 09 січня 2016 року. Згідно копії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області Умурзаковим М. А. 13 липня 2010 року та відповідно зареєстрованої в реєстрі за №318, [PERSON] , на підставі укладеного усного договору доручення з повіреним, який буде діяти в його інтересах, уповноважив [PERSON] розпоряджатися на умовах на його розсуд, у тому числі зняти з обліку в органах Державтоінспекції, поставити на облік, продати, обміняти, здати в оренду, позичку належний йому на праві особистої власності згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , автомобілем марки ВАЗ 21070, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Довіреність видана строком на десять років (а.с. 47). Згідно копії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області Умурзаковим М. А. 19 грудня 2011 року та відповідно зареєстрованої в реєстрі за №723, [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися на умовах на його розсуд, у тому числі зняти з обліку в органах Державтоінспекції, поставити на облік, продати, обміняти, здати в оренду, позичку належний [PERSON] на праві особистої власності згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , автомобілем марки ВАЗ 21070, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Довіреність видана строком до 30.07.2020 (а.с. 49). Згідно копії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області Власенко І. І. 07 листопада 2014 року та відповідно зареєстрованої в реєстрі за №959, [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси перед третіми особами та розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, позичку тощо), визначаючи в усіх випадках ціну та інші умови договору на свій власний розсуд, щодо належного йому транспортного засобу марки ВАЗ 21070, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Довіреність видана строком на 30 років (а.с. 161). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дружина відповідача, пояснила, що в 2013 році з чоловіком придбали автомобіль БМВ у [PERSON] за 5000,00 доларів США. Проте оскільки такої суми коштів вони не мали, то була написана розписка, подробиці її змісту їй невідомо. Автомобіль оформляли поспіхом, так як у [PERSON] закінчувалася довіреність, якою йому було надано право вчиняти відповідні дії щодо вказаного транспортного засобу. В подальшому вони взяли в борг у [PERSON] 2000,00 доларів США, також продали належний їм автомобіль ВАЗ та повернули борг за автомобіль БМВ. Також зазначила, що її родина не мала необхідності брати в борг кошти в 2016 році й про обставини написання її чоловіком боргової розписки 09 січня 2016 року їй не відомо. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що в 2014 році на день народження її свекра [PERSON] , вона з чоловіком вирішили подарувати йому автомобіль, який побачила його покійна дружина. З цією метою вони дали на придбання автомобіля 5000,00 доларів США. Пізніше їм зателефонували свекор із дружиною та відзвітувалися, що придбали автомобіль ВАЗ блакитного кольору за 4800,00 доларів США, а 200 доларів США витратили на його переоформлення. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що в 2014 році його покійна дружина побачила автомобіль із написом про його продаж. Так як вони мали намір придбати автомобіль, зателефонували продавцю й домовилися про купівлю транспортного засобу. В подальшому у нотаріуса оформили довіреність, при посвідченні якої був [PERSON] . Кошти за автомобіль ВАЗ 21070 в сумі 3500,00 доларів США він передав [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що в кінці весни 2014 року на прохання [PERSON] проводив роботи по фарбуванню та ремонту автомобіля ВАЗ 21070, який належав останньому. Як вбачається з письмових свідчень [PERSON] від 12.03.2021: «В лютому 2013 року [PERSON] попросив надати йому в борг 500,00 доларів США для реєстрації автомобіля на його ім`я. У той день він, [PERSON] та [PERSON] зустрілись у Скадовському МРЕВ ДАІ, туди ж прибув власник автомобіля BMW, де він і віддав гроші [PERSON] . На протязі 2013 року [PERSON] брав у нього в борг гроші на загальну суму 2500,00 доларів США (зі слів [PERSON] на погашення боргу за придбаний автомобіль BMW). Наприкінці літа 2014 року [PERSON] повернувся із зони АТО та попросив його, щоб вони разом з`їздили на автомобілі ВАЗ 2107 світло-зеленого кольору, який був відремонтований, щоб передати цей автомобіль за повний розрахунок придбаного автомобіля BMW в 2013 році. Вони передали автомобіль ВАЗ на автостоянці «Корсар» м. Скадовськ людині, у якої [PERSON] придбав автомобіль BMW» (а.с. 186). Аналізуючи зазначені докази у співставленні з доводами відповідача про відсутність його боргових зобов`язань за розпискою від 09 січня 2016 року, написання якої, за його твердженнями, не відповідало його внутрішній волі й волевиявлення з цього приводу не було вільним, суд виходить з наступного. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1 та 2 статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 22 червня 2020 року у справі № 752/10525/16-ц. Частиною 1 статті 1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Судом встановлено, що розписка від 09 січня 2016 року містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, дані позичальника та позикодавця, зазначення про отримання грошових коштів у конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення в обумовлений строк. Крім того, розписка містить застереження про її написання особисто боржником без будь-якого психологічного та фізичного насильства. За таких обставин суд вважає, що розписка від 09 січня 2016 року є борговим документом і підтверджує зобов`язання позичальника повернути позикодавцю борг у розмірі 2\~000,00 доларів США. Відповідно до статті 1051\~ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Факт написання розписки відповідач не заперечує, в той же час останній вказує на те, що гроші йому не передавалися, розписку було ним написано під погрозами з боку позивача. Положеннями частини 1 статті 231\~ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Згідно роз`яснень, які викладені у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Разом з тим, договір позики позичальником не оспорювався, сторони договір не розривали. При цьому, відповідачем не надано суду слушних та переконливих доказів на спростування його обов`язку щодо повернення грошових коштів чи написання ним розписки під примусом позивача, тому суд вважає такі доводи безпідставними. Обставини на які посилається відповідач висновків суду не спростовують, оскільки мали місце до написання ним розписки від 09 січня 2016 року, до того ж ці обставини та покази свідків, в тому числі письмові пояснення, можуть свідчити лише про повернення боргу за розпискою від 22 лютого 2013 року та, за відсутності інших належних і допустимих доказів, не підтверджують доводів відповідача, якими він висловлює заперечення проти позову. Дослідивши надані відповідачем документи на підтвердження його доводів щодо неплатоспроможності позивача (а.с. 139-153), суд вважає такі доводи необґрунтованими та такими, що не спростовують підстав заявленого позову. Згідно частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до частин 1 та 2 статті 509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 599\~ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 525, 526\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Абзацом 1 частини 1 статті 1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлений договором. Позика вважається\~повернутою в\~момент передання\~позикодавцеві речей,\~визначених родовими\~ознаками,\~або зарахування\~грошової суми,\~що позичалася,\~на його\~банківський рахунок (частини 3 статті 1049 ЦК України). Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане й переконливих доказів протилежного суду не надано. Отже, враховуючи встановлені в сукупності обставини по справі у співвідношенні до вищенаведених норм матеріального права, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача боргу за договором позики. Відповідно до статті 625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625\~ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Згідно наведеного в позовній заяві розрахунку, 3% річних від простроченої станом на 31 жовтня 2019 року становить 185,00 доларів США, що станом на день розгляду справи за офіційним курсом НБУ еквівалентно 5190,66 грн., які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. З огляду наведеного позовна заява підлягає задоволенню в межах заявлених в ній вимог. Згідно з положеннями частини 1 статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі. Таким чином, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, визначеному на день звернення із даним позовом до суду, що становить 768,40 грн.

Outcome: approved