Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача про визнання орендних правовідносин, посилаючись на те, що відповідачка є власником земельних ділянок площею 6,545 га та 6,285 га. Крім того, відповідачка є опікуном [PERSON] , який є власником земельної ділянки площею 6,405 га. [PERSON] вказує на те, що під час зустрічі з відповідачкою, остання запропонувала йому орендувати вказані земельні ділянки та за домовленістю між ним, позивач мав сплачувати відповідачці орендну плату - 500 кг пшениці з 1 га земельних ділянок. Після досягнення домовленості між сторонами позивач почав користуватися земельними ділянками, однак відповідачка відмовлялася від укладення договорів оренди земельних ділянок. У 2017 році [PERSON] відмовилась підписувати будь-який договір та повідомила позивачу про своє бажання самостійно користуватися земельними ділянками. Позивач зазначає, що з 11.02.2014 року по 11.02.2017 року між ним та відповідачкою фактично виникли орендні правовідносини, у зв`язку з чим він звернувся до суду з вказаним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. Згідно наданого відзиву на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки ніяких договорів оренди земельних ділянок між позивачем та відповідачкою не укладалось, право оренди не реєструвалось, відповідно позивачу земельні ділянки в оренду не передавались. Представник третьої особи Веселокутської сільської ради Арцизького району Одеської області про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак до суду не з`являвся, клопотання про розгляд справи у його відсутність не подавав, про причини неявки суд також не повідомляв. Суд, заслухавши пояснення та доводи осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, давши оцінку доказам в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] - позивач по справі, є фізичною особою-підприємцем (а. с. 7). Відповідачка [PERSON] успадкувала земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Веселокутської сільської ради Арцизького району Одеської області площею 6,2846 га та площею 6,545 га після смерті [PERSON] та [PERSON] , які належали їм на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 896083, ЯБ № 896085 від 10.01.2006 року, (а. с. 15, 16), що підтверджується відповідним рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 11.02.2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21616195 від 14.05.2014 року (а. с. 11, 18) Як вбачається з рішення Арцизького районного суду Одеської області від 13.02.2014 року позивачка призначена опікуном недієздатного [PERSON] (а. с. 13), який є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Веселокутської сільської ради Арцизького району Одеської області площею 6,405 га (а. с. 16, 17). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи - і фізичної і юридичної (згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи), на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами згідно ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків. Як вбачається з позовної заяви правовідносини між сторонами виникли 11 лютого 2014 року, тому при вирішенні спору слід керуватися нормами, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин. Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано нормами Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) та ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 102-1 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Частиною п`ятою зазначеної статті передбачено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3 Закону). Право емфітевзису ч. 1 ст. 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Законодавством не встановлено спеціальних вимог щодо форми договору емфітевзису. Між тим, ним передбачається обов`язкова державна реєстрація договору емфітевзису, для проведення якої потрібно подати відповідний підтверджуючий документ (в даному випадку договір). Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт - його набув. Також договір емфітевзису має бути укладений в письмовій формі. Обов`язкового нотаріального посвідчення договір емфітевзису не вимагає, однак такий договір відповідно до ст. 209 ЦК України може бути нотаріально посвідчений за домовленістю сторін. Однак, вирішуючи спір суд звертає увагу, що між позивачем та відповідачкою договори про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) не були укладені, оскільки сторони хоч і дійшли згоди щодо всіх істотних його умов, але позивачкою договори не були підписані та не зареєстровані у встановленому законом порядку. Позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів того, що між ним та відповідачкою укладалися договори надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та вони пройшли державну реєстрацію відповідно до закону. Надані позивачем договори про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 17.10.2016 року не містять відмітку про їх реєстрацію. Таким чином, враховуючи, що орендні відносини щодо земельної ділянки регулюються іншими положеннями діючого законодавства, а договір емфітевзису є окремою формою договору оренди земельної ділянки та має аналогічну ціль, суд прийшов до висновку, що можливість одного й того самого майна (речі) - земельної ділянки, за певних обставин виступати як предмет договору емфітевзису або як об`єкт оренди, зазначений у ст. 15 Закону, не є підставою для ототожнення правовідносин, що виникають на підставі договору емфітевзису, правовідносинам, пов`язаним з орендою, які регулюються іншими нормами законодавства, а тому підстав для визнання між позивачем та відповідачем існування орендних правовідносин у суду немає. Разом з тим, суд звертає увагу, що в протоколі допиту свідка [PERSON] від 12.12.2017 року, яка була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, позивачка підтвердила, що між нею та позивачем існувала усна домовленість про оренду земельних ділянок, однак жодних договорів вона не підписувала, що свідчить про те, що відповідачка заперечувала факт підписання договору емфітевзису, у зв`язку з чим вказані договори можуть бути визнані у встановленому законом порядку недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України, оскільки договір не підписано саме власником земельної ділянки, що свідчить про відсутність волевиявлення сторони правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 152 Закону захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а згідно із статтею 13 Конвенції - право на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Способи захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Правовідносини між сторонами, які стали підставою пред`явлення [PERSON] позову, виникли з приводу користування земельними ділянками, проте чинне законодавство не передбачає такого способу захисту як визнання факту наявності орендних правовідносин. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права і його вимоги сформульовані таким чином, що у суду відсутні можливості виконати вимоги ч. 2 ст. 5 ЦПК України і обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону. При цьому у [PERSON] існує право захистити свої законні інтереси шляхом подання позову з урахуванням положень ЦК України і ЦПК України. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, суд приходить до однозначного висновку, що в судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт існування орендних правовідносин між сторонами, тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Суд не бере до уваги письмові докази, а саме: квитанції на ПАТ КБ «Приватбанк» (а. с. 20, 21), оскільки вони не підтверджують факт того, що позивачем перераховано позивачці саме кошти в якості орендної плати та зазначені письмові докази не містять інформації щодо предмета доказування у наявній справі, відповідно до ст. 77 ЦПК України та не стосуються предмету спору. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача судового збору, сплаченого при зверненні до суду. На підставі ст. ст. 102-1, 126 ЗК України, 16, 128, 395, 407, 626, 627, 638 ЦК України,

Outcome: dismissed