Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 17.02.2015 року мотивуючи тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який було розірвано 07.07.2004 року. В період шлюбу у них народився син [PERSON], який проживає з матір'ю. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2004 року з нього, [PERSON], стягнуто аліменти на користь [PERSON] на сина [PERSON] в розмірі 1/4 частина з усіх видів його заробітку, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходу громадян, починаючи з 28.05.2004 року і до повноліття дитини. На підставі даного рішення було видано виконавчий лист та пред'явлено до Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, для виконання. Станом на 31.03.2014 року державним виконавцем Шишкіною А.В. було встановлено заборгованість по аліментам яка становила 20 235,00 грн. Після перерахунку, на підставі наданих квитанцій про сплату аліментів, залишок заборгованості становив станом на 18.04.2014 року - 12 457,10 грн. В зв'язку з виникненням заборгованості 10.04.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме: 1/2 частину квартири [ADDRESS]. 15.12.2014 року борг по аліментам був сплачений в повному обсязі, станом на день подання позову аліменти переплачені у розмірі 1735, 90 грн. В порядку ст.ст. 216,317,319-321,328 ЦПК України та ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» позивач просить зняти арешт та заборону відчуження з 1/2 частини квартири [ADDRESS], що належить [PERSON], накладений відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Шишкіної А.В. від 10.04.2014 року бланк серії ВП № 7041583. В судове засідання позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та представник міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції не з'явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили. Представник позивача, за довіреністю у справі, [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та зазначила, що відповідно до ст.391 ЦК України право власності є непорушним і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.5 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження» питання щодо зняття арешту з майна боржника вирішуються в судовому порядку. Арешт був накладений в зв'язку з виникненням заборгованості по сплаті аліментів, на даний час заборгованість навіть переплачена, а аліменти сплачуються у визначеному розмірі щомісячно. Представник відповідача, адвокат за договором, Стамбуляк Юлія Володимирівна в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що арешт було накладено державним виконавцем в зв'язку з тим, що позивач протягом 9 років не сплачував аліменти, тому утворився борг. Дійсно позивач сплатив заборгованість і на даний час сплачує аліменти, однак зняття арешту з квартири може унеможливити виконання рішення суду про стягнення аліментів в подальшому, оскільки іншого майна у позивача не має і він може уникати від виконання своїх обов'язків. Постанова про накладення арешту на : 1/2 частину квартири [ADDRESS] ніяким чином не порушує права позивача на володіння, розпорядження та користування квартирою. Суд, заслухавши осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 28.07.2004 року ( а.с.5) та свідоцтвом про народження ( а.с.6). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 2- 5049/2004 від 21.05.2004 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на сина [PERSON], в розмірі 1/4 частина з усіх видів його заробітку, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходу громадян до повноліття дитини. На підставі даного рішення 25.05.2004 року було видано виконавчий лист та пред'явлено до міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, для виконання, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.7,10). Судом встановлено, що станом на 31.03.2014 року заборгованість по сплаті аліментів за виконавчим листом № 2- 5049/2004 становила 20235,00 грн., після проведено державним виконавцем перерахунку, на підставі наданих позивачем квитанцій про сплату аліментів, залишок заборгованості станом на квітень 2014 року становив 12457,10 грн., а станом на 26.01.2015 року заборгованість відсутня, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.10,12) та не заперечується відповідачем. В ході здійснення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2- 5049/2004, 10.04.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме: 1/2 частину квартири [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], що підтверджено витягом з Державного реєстру про реєстрацію обтяження, свідоцтвом про право власності на житло та інформаційної довідки ( а.с.8,9,11). Згідно ч.1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Отже, накладений державним виконавцем, в ході здійснення незавершеного виконавчого провадження, арешт на майно боржника [PERSON] застосований для забезпечення виконання рішення суду на підставі якого було видано виконавчий лист № 2- 5049/2004. Зняття арешту та скасування інших вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, проводиться у зв'язку із завершенням виконавчого провадження відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» та у відповідності до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», у випадках незавершеного виконавчого провадження, арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що накладений держаним виконавцем арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] порушує його право володіння, користування та розпоряджання даним майном, однак не надав до суду жодного доказу в підтвердження даних обставин. Як зазначено вище в рішенні, державним виконавцем було застосовано захід примусового виконання рішення суду в зв'язку з невиконання боржником зобов'язання щодо сплати аліментів, стягнення за яким проводиться до 18.04.2018 року ( до повноліття дитини), доказів щодо порушення державним виконавцем вимог законодавства щодо проведення виконавчих дій до суду не надано. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. ( ч.1 ст.15 ЦК України). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України і ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, проте лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а юрисдикція судів поширюється на всі відносини, що мають правовий характер. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено обставини щодо порушення відповідачами його прав, за захистом яких він звертається до суду.

Outcome: dismissed