Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказав, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , яку позивач придбав у спільну сумісну власність подружжя у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 09.08.2017 року, посвідченому приватним нотаріусом Добропільського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю. Під час нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, мати продавця [PERSON] , яка була представником [PERSON] за довіреністю, запевнила позивача, що остання та члени її сім`ї ( відповідач та двоє дітей) після укладення договору та продажу квартири самостійно знімуться з реєстрації з вищевказаної квартири. У 2016 році [PERSON] та відповідач [PERSON] разом з дітьми виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, та не проживають у квартирі з того часу. Позивач разом із своєю дружиною придбали квартиру для сумісного проживання, тому факт реєстрації в ній відповідача та його дітей, заважає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідач ніякого відношення до належної позивачу квартири не має, добровільно знятися не бажає. Позивач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує повністю. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом оголошення на офіційному веб - сайті Судової влади від 11.04.2019 року на 27.05.2019 року, від 30.05.2019 року на 20.06.2019 року та від 21.06.2019 року на 19.08.2019 року. Доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи у відсутність відповідачів до суду не надано. Відзиву відповідачів на позовну заяву до суду не надходило. Представник Органу опіки та піклування надала до суду висновок про недоцільність визнання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з метою попередження поширення дитячої безпритульності та бродяжництва. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу без відповідача і винести заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Свій висновок суд обґрунтовує наступним: Судом встановлено, що позивач [PERSON] 09 серпня 2017 року придбав квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 09.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 1406 (а.с. 7). Право власності позивача на зазначену квартиру підтверджується також копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 8). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки виконавчого комітету Білицької міської ради м. Добропілля Донецької області № 900 від 11.02.2019 року, за адресою [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , 1951 року народження, [PERSON] , 1953 року народження, [PERSON] , 1985 року народження, [PERSON] , 2007 року народження та [PERSON] , 2011 року народження. (а.с. 17). Також факт реєстрації відповідачів підтверджується копією домової книги (а.с. 11-16), Згідно з актом від 05.02.2019 року, складеним депутатом Білицької міської ради Міщенко С.П., за результатами обстеження житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у ході обстеження було встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за вищезазначеною адресою не проживають з 2016 року. (а.с. 18). Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 Факт реєстрації відповідачів у належній [PERSON] квартирі обмежує його права як власника розпоряджатись цим майном на свій власний розсуд. За ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу. Позивач просить суд визнати відповідачів таким, що втратили право користування належним йому житлом. Ці позовні вимоги відповідають нормам житлового законодавства. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З урахуванням сукупності досліджених доказів, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , втратили право користування житловим приміщенням, і будучи зареєстрованими у чужій квартирі, безсумнівно порушують права власника цього майна. Тому заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved