Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до кредитного договору № б/н від 08.10.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], остання отримала кредит у розмірі 3000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредит був наданий у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою. Вказав, що в порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 28.11.2013 року заборгованість відповідача по кредиту становить 11754,69 грн., а саме: 2855,77 грн. - заборгованість за кредитом; 5898,93 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 16417,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1964,05 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 535,94 грн. - штраф (процентна складова). Просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 11754,69 грн. за кредитним договором та судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, висловив прохання про їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час, місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку, причин неявки суду не повідомила. За згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.10.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, що складається з заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 3000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредит надано у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою щомісячними платежами в розмірі 3 % від суми заборгованості (а.с. 9-13). Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 259 ЦК України). Відповідно до п. 3.1.1 Умов та правил надання банківських послуг, строк дії карти зазначений на зовнішній стороні картки (місяць, рік) картка діє до останнього календарного дня зазначеного місяця. Згідно з 3.1.3 Умов та правил надання банківських послуг, по закінченню строку дії картки, її строк продовжується банком на новий строк (шляхом пред'явлення клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше ( до початку місяця закінчення строку дії) не надійшло письмової заяви від держателя про закриття картки, а також при умовах, якщо на картці є кошти для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій (в передостанній день місяця закінчення строку дії) та при виконанні інших вимог продовження зазначених договором. Однак, позивачем не надано доказів отримання відповідачем картки з новим строком дії картки. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З позовом до суду банк звернувся 26 грядня 2013 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 31 постанови від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Вищезазначене свідчить про те, що навіть при відсутності заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд повинен це зробити з власної ініціативи. Враховуючи встановлені судом обставини справи, роз'яснення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, положення частини 4 статті 267 ЦК України про те, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, суд дійшов висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні його вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed