Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість в сумі 10881,89 грн., зазначивши, що 28.03.2013 року між позивачем та [PERSON] (надалі Відповідач-1) було укладено Кредитний договір № 74792/31/к/зп/2 (надалі Кредитний договір), за яким Відповідач-1 отримав кредит на споживчі потреби в сумі 25000,00 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 29,00% річних строком до 28.03.2016 року. Позивач виконав свої зобовязання у повному обсязі. Крім того, в забезпечення виконання зобовязань Відповідачем-1 за Кредитним договором, між позивачем та [PERSON] (надалі Відповідач-2) 28.03.2013 року був укладений Договір поруки № 74792/31/ПР/2 (надалі Договір поруки). За цим Договором поруки Відповідач-2 зобовязався перед банком відповідати за невиконання Відповідачем-1 всіх його зобовязань за Кредитним договором. Оскільки відповідачі не виконують обовязки за зазначеними договорами належним чином, станом на 06.12.2016 року виникла заборгованість, яка становить 10881,89 грн. та складається з 6473,84 грн. основної суми боргу, 276,63 грн. втрат від інфляції, 232,96 грн. процентів за користування кредитом, 1333,64 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 64,82 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 2500,00 грн. штрафу за невиконання п. 5.2.3, 5.2.4, 5.2.5 Кредитного договору. Представник позивача в судовому засіданні 20.02.2017 року позовні вимоги підтримав повністю. Пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. В наступне судове засідання представник позивача не зявився, в матеріалах справи міститься заява позивача з проханням розглядати справу за його відсутності, на позовних вимогах наполягає. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач-1 в судовому засіданні позов визнав частково, пояснивши, що частину заборгованості в розмірі 1000,00 грн. він сплатив вже після подання позову, а тому борг має бути з нього стягнутий за вирахуванням цієї суми. Також заперечував проти стягнення з нього штрафу в розмірі 2500,00 грн. за неповідомлення позивача про зміну банку обслуговування, оскільки це сталося за ініціативою роботодавця та без його згоди. Відповідач-2 повідомлявся про час і місце судового засідання в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, однак не зявився, про причини неявки не повідомив. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 1054 Цивільного кодексу України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплатити проценти. Судом встановлено, що 28.03.2013 року між позивачем та Відповідачем-1 було укладено Кредитний договір, за яким Відповідач-1 отримав кредит на споживчі потреби в сумі 25000,00 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 29,00% річних строком до 28.03.2016 року. Позивач виконав свої зобовязання у повному обсязі. Факт надання кредиту підтверджується меморіальними ордерами, які надані позивачем, та відповідачем не оспорюється. Відповідач-1 не виконував належним чином обовязки за договором, у звязку з чим станом на 06.12.2016 року виникла заборгованість, яка становить яка становить 10881,89 грн. та складається з 6473,84 грн. основної суми боргу, 276,63 грн. втрат від інфляції, 232,96 грн. процентів за користування кредитом, 1333,64 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 64,82 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом. Даний факт також підтверджується наданою випискою про рух коштів, та відповідачем не оспорюється. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до наданих Відповідачем-1 квитанцій № 32 від 08.12.2016 року, та № 15 від 04.02.2017 року, вже після подання позивачем позову до суду він сплатив на користь позивача суму у розмірі 1000,00 грн. Відповідно до п. 2.7 Кредитного договору сторони узгодили таку черговість погашення заборгованості: в першу чергу погашається заборгованість по простроченим нарахованим процентам, в другу по нарахованим поточним процентам, в третю по простроченій сумі заборгованості, в четверту по поточній сумі заборгованості, в пяту всі інші платежі. З урахуванням цієї умови та після зарахування сплаченої позивачем суми у 1000,00 грн., суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача підлягають 5706,80 грн. основної суми кредиту, 1333,64 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту, 64,82 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, 276,63 грн. втрат від інфляції. Суд також погоджується із запереченнями Відповідача-1 й щодо стягнення штрафу у розмірі 2500,00 грн. Як випливає з позову, цей штраф нарахований за неповідомлення відповідачем банку про зміну банку, через який той отримує заробітну платню. Такий обовязок встановлений у Кредитному договору тому, що позивач має право безспірного списання із зарплатної картки, яку сам емітував та видав відповідачу, сум в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором. У разі зміни банку, який здійснює касове обслуговування роботодавця відповідача, позивач позбавляється можливості здійснювати таке безспірне списання. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, виплата заробітної плати відповідачу здійснювалась через позивача на підставі договірних відносин між позивачем та роботодавцем відповідача, а зміна обслуговуючого банку сталася через розірвання цих відносин роботодавцем відповідача, без відома та згоди самого відповідача. Суд вважає, що за таких обставин неповідомлення відповідачем про цей факт позивачу, який й так знав про це, не може бути підставою для покладення відповідальності на Відповідача-1, а відповідна умова Кредитного договору не відповідає критеріям чесної підприємницької практики, встановленим Законом України «Про захист прав споживачів». Таким чином, в цій частині позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання по суті вимог до Відповідача-2, суд виходить з такого. Крім того, відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Як випливає з п. 3.1.1 Договору поруки, у поручителя обовязок по виконанню основного зобовязання виникає з моменту отримання вимоги банку про це. Згідно наданих позивачем доказів, Відповідач-2 отримав таку вимогу 29.01.2016 року, в якій позивач просив погасити до 26.02.2016 року як прострочену, так і поточну заборгованість Відповідача-2 на суму 7334,97 грн. В той же день аналогічну вимогу отримав й Відповідач-1. Тим самим позивач в односторонньому порядку змінив строк виконання основного зобовязання за Кредитним договором. Скориставшись правом на односторонню зміну умови Кредитного договору щодо строку повернення кредиту та інших супутніх платежів, та предявивши відповідну вимогу до відповідача, позивач змінив строк виконання зобовязань за Кредитним договором, у звязку з чим п. 1.3 Кредитного договору в частині встановлення періодичності та кінцевого строку повернення кредиту втратив чинність ще у січні 2016 року. Такий висновок ґрунтується на правовій позицій Верховного Суду України, висловленій у постанові від 10.09.2014 року по справі № 6-28цс14. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Відтак, вимоги до Відповідача-2 мали бути заявленими протягом шести місяців після зміни строку виконання одностороннього зобовязання, не пізніше серпня 2016 року, тоді фактично позов був поданий до суду у грудні 2016 року. З огляду на це, суд приходить до висновку про те, що порука Відповідача-2 за Договором поруки на час звернення позивача до суду припинилась, а позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості задоволенню не підлягають. В іншій частині позовні вимоги ґрунтуються на законі та умовах договорів та нормах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 88, 89 ЦПК України судові витрати у виді судового збору розподіляються судом пропорційно задоволеним позовним вимогам. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 554, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 - 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial