Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів, в якому зазначив наступне. 25 червня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 560/18-ф12/11, згідно якого позивач надав відповідачу споживчий кредит в сумі 110624,00 грн. зі сплатою 15,50 % річних протягом І-го року з подальшою зміною процентної ставки на строк до 24.06.2016 р. для оплати придбаного автомобіля марки Nissan Note, рік випуску 2011, синього кольору. Цей кредит [PERSON] зобов'язувався повертати згідно графіку по 1843,73 грн.. В якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, цього ж дня між ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки № 560/18-ф12/11- 1, згідно якого поручитель [PERSON] зобов'язувався солідарно відповідати перед позивачем у повному обсязі за невиконання усіх зобов'язань позичальником за кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідачі, незважаючи на неодноразові повідомлення про необхідність виконання умов договорів, не виконують взяті на себе зобов'язання, позивач просить стягнути з них в солідарному порядку борг за кредитним договором станом на 07.09.16 р. в загальній сумі 94603,59 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 44113,87грн., заборгованості за відсотками - 23607,58 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту - 14340,13 грн., з пені за несвоєчасно погашені проценти - 7410,91 грн., інфляційних витрат за кредитом - 3350,36 грн., інфляційних витрат за відсотками - 1780,74 грн. До початку судового засідання від представника позивача в судове засідання надійшла заява, в якій він просив справу розглянути за їх відсутності, був не проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їхньої відсутності не надходило, тому суд вважав можливим розглянути справу заочно за відсутності відповідачів за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином в строки встановлені договором або законом. У разі невиконання, або неналежного виконання зобов'язань в односторонньому порядку, сторона винна в порушенні зобов'язання, крім обов'язку виконати взяті зобов'язання, повинна нести цивільну відповідальність відповідно умов договору або закону. Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином в строки встановлені договором або законом. У разі невиконання, або неналежного виконання зобов'язань в односторонньому порядку, сторона винна в порушенні зобов'язання, крім обов'язку виконати взяті зобов'язання, повинна нести цивільну відповідальність відповідно умов договору або закону. Судом встановлено, що між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] дійсно 25 червня 2011 року був укладений кредитний договір № 560/18-ф12/11, за яким відповідач отримав, для купівлі автомобілю, кредит в сумі 110624,00 грн. під 15,50 річних протягом І-го року з подальшою зміною процентної ставки на строк до 24.06.2016 р. включно. Відповідно до Графіку щомісячних платежів відповідач щомісяця зобов'язувався погашати отриманий кредит зі сплатою процентів по 1843,73 грн. щомісяця не пізніше 15 числа наступного за звітним. Розрахунок заборгованості за договором № 560/18-ф12/11 свідчить, що станом на 07.09.16 р. у відповідача [PERSON]. перед позивачем була наявна заборгованість на загальну суму 94603,59 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 44113,87грн., заборгованості за відсотками - 23607,58 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту - 14340,13 грн., з пені за несвоєчасно погашені проценти - 7410,91 грн., інфляційних витрат за кредитом - 3350,36 грн., інфляційних витрат за відсотками - 1780,74 грн. Наявність простроченої заборгованості перед позивачем свідчить про неналежне виконання відповідачем [PERSON]. своїх зобов'язань за кредитним договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі порушення позичальником умов кредитного договору, де встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами в разі прострочення повернення чергової частини боргу позикодавець вправі вимагати дострокового повернення позики, що залишилася зі сплатою процентів, а також вимагати розірвання цього договору. Виходячи з наведеної норми закону та наведених умов кредитного договору, перевіривши розрахунок заборгованості за кредитом, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом в сумі 44113,87 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 23607,58 грн., інфляційні витрати за кредитом - 3350,36 грн. та інфляційні витрати за відсотками - 1780,74грн. Що стосується вимоги позивача щодо стягнення залишкової частини боргу, суд вважає необхідним зазначити таке. Положеннями ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідач мешкає у населеному пункті, внесеному до переліку, на території якого проводилась антитерористична операція (див. розпорядження КМУ №1053 від 30.10.14 р. та розпорядження КМУ №1275-р. від 02.12.2015р.). Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором, до 14 квітня 2014 року позивачем відповідачу - [PERSON] пеня не нараховувалась, тому її нарахування після зазначеної дати є незаконним. Таким чином, у суду не виникає сумнів щодо доведеності підстав пред'явлення позову до [PERSON], тому з нього слід стягнути заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 72852,55 грн. Проте, що стосується вимог про стягнення цієї заборгованості з другого відповідача [PERSON] як солідарного боржника на підставі договору поруки, суд вважає необхідним зазначити таке. Судом встановлено, що того ж дня, коли було укладено кредитний договір з [PERSON], між ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON]. було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобов'язувався перед кредитором відповідати солідарно за своєчасне та повне виконання зобов'язання боржника за кредитним договором № 560/18-ф12/11 від 25 червня 2011 року, зокрема, за повернення кредиту 110624,00 (див. п. 2.1.1.1. договору). Даним договором не встановлено строку дії поруки.. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З наведеного йдеться, що порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Даний правовий висновок був висловлений Верховним Судом України 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662 цс 15. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за договором кредиту, [PERSON] перестала повертати кредит та проценти за його використання з серпня 2014 року, а саме з 15 серпня 2014 року - дня настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (див. п.1.1.1. кредитного договору). В даному випадку відповідно до вимог договору поруки позивач повинен був звернутись з позовом до [PERSON] протягом шести місяців починаючи з 15 серпня 2014 року, тобто до 14 лютого 2015 року включно. В іншому випадку договір поруки припиняє свою дію з 15 лютого 2015 року. Позовна заява про стягнення заборгованості за кредитом солідарно з [PERSON] та [PERSON], згідно поштовому штемпелю на конверті, була надіслана позивачем до Біловодського районного суду 28.10.2016 року, свідчить про те, що позивач до поручителя з позовом до суду звернувся не у зазначений строк, тому дія договору поруки припинилась ще 15 лютого 2015 року, а отже позивач втратив суб'єктивне право вимагати повернення боргу від другого відповідача у справі, тому у задоволенні позову щодо [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, враховуючи, що позов позивача задоволений частково, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial