Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом і просить: розірвати шлюб між ним та відповідачем по справі, зареєстрований у відділі РАГСу Таращанського районного управління юстиції у Київській області 10.12.2003, актовий запис №117. Причиною розірвання шлюбу є те, що кожен з них має протилежні погляди на сімейне життя та на ведення домашнього господарства, внаслідок чого у них постійно виникали сварки, суперечки, що призвело до втрати відчуття любові один до одного. Несумісність поглядів на життя, а також їх характерів створюють неможливість проживання їх однією сім'єю. З квітня місяця 2014 року сімейно-шлюбні відносини сторони припинили. Спільного бюджету не ведуть. Вважає, що збереження шлюбу і подальше спільне проживання є неможливим. Спору щодо розподілу спільного майна та місця проживання дітей немає. В підготовче судове засідання позивач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належно, подав заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, на розірванні шлюбу наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 12.12.2018, до початку розгляду справи по суті, подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Після розірвання просить залишити прізвище «[PERSON]». Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини справи та, перевіривши їх наданими доказами, судом встановлено, що 10.12.2003 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано відділом РАГСу Таращанського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис №117. Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Спору щодо розподілу спільного майна та місця проживання дітей сторони не мають. Причиною розірвання шлюбу є те, що кожен з них має протилежні погляди на сімейне життя та на ведення домашнього господарства, внаслідок чого у них постійно виникали сварки, суперечки, що призвело до втрати відчуття любові один до одного. Несумісність поглядів на життя, а також їх характерів створюють неможливість проживання їх однією сім'єю. З квітня місяця 2014 року сімейно-шлюбні відносини сторони припинили. Спільного бюджету не ведуть. Їх шлюб носить лише формальний характер. Позивач на розірванні шлюбу наполягає. Вважає, що збереження шлюбу і подальше спільне проживання є неможливим. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Указані обставини встановлено з матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні. Частиною 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини подання позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги обставини життя подружжя, наведені в позовній заяві, судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного з подружжя. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору, у розмірі 352,40 грн. Решта сплаченого судового збору позивачем підлягає стягненню з відповідача на його користь. Враховуючи наведене,

Outcome: approved