Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 30.05.2008 року у розмірі 191 319,43 грн., яка виникла станом на 01.12.2016 р. Свої вимоги мотивує тим, що 30 травня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та відповідачем був укладений кредитний договір № 14-133/08-А, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти у розмірі 17 942,0 доларів США зі сплатою 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 29.05.2015 року, а відповідач зобов'язувався повернути кредитні ресурсу, сплатити проценти за користування кредитом та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, визначених Кредитним договором. Посилаючись на те, що позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав належним чином, а відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла станом на 01.12.2016 року у розмірі 191 319,43 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3 068,27 доларів США (що є еквівалент суми в гривні за курсом НБУ станом на 01.12.2016 р.), заборгованість за відсотками - 566,71 доларів США (що є еквівалент суми в гривні за курсом НБУ станом на 01.12.2016 р.), заборгованість по щомісячній комісії - 2 811,8 грн., пеня - 95 602,72 грн. Відповідачем подана зустрічна позовна заява, в якій позивач за зустрічним позовом в порядку захисту прав споживача просить визнати недійсним пункти 4.7 та 6.1 вищевказаного кредитного договору від 30.05.2008 р., а також стягнути з відповідача за зустрічним позовом суму сплаченої щомісячної комісії за кредитним договором від 30.05.2008 р. Свої вимоги мотивує тим, що умови кредитного договору від 30.05.2008 р., на яких ґрунтуються вимоги Банку, щодо сплати [PERSON] щомісячної комісії (п.4.7) та пені з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення кредитних коштів та/або сплати процентів (п.6.1), є несправедливими щодо споживача відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». В зв'язку з недійсністю даних пунктів, стверджує, що має право на повернення сплаченої суми комісії в розмірі 14 244,6 грн. (86 платежів по 165,4 грн.). Представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності, мотивуючи тим, що відповідач перестав носити платежі з липня 2015 р., здійснивши при цьому прострочення платежів 10.09.2010 р., 10.10.2010 р., 10.12.2013 р., а пеня позивачем розрахована за період з 23.08.2016 р. по 01.12.2016 р., при цьому з вищевказаним позовом Банк звернувся лише в грудні 2016 р. В зв'язку з цим, сторона відповідача стверджує про пропуск строку позовної давності позивачем. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з наведених в ньому підстав та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Проти зустрічного позову заперечував, пояснивши, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам закону. Додав, що вищевказаний позов поданий в межах строку позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти первісного позову, подав письмові заперечення, в яких посилається на те, що позивачем не доведений факт надання позивачу кредитних коштів, а також є підстави для зменшення розміру неустойки. Суд, вислухавши пояснення сторін, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 30 травня 2008 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» (правонаступником якого є позивач у справі ПАТ «Банк «Фінанси та кредит») та відповідачем у справі [PERSON] був укладений договір № 14-133/08-А про відкриття кредитної лінії. Відповідно до умов даного договору Банк надає відповідачу, як Позичальнику, в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності кредитні ресурси в розмірі 17 942,0 доларів США, зі сплатою 12,5 % процентів річних (п.п.2.1), цільовим призначенням - придбання автомобіля марки «CHEVROLET AVEO» 2008 року випуску (п.п.2.3), з кінцевим терміном повернення - до 25.05.2015 року (п.п.3.2), а відповідач зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, визначених Кредитним договором та відповідно до графіку погашення заборгованості (п.п.3.2, 3.3). Оригінал даного договору та заява на видачу готівки від 30.05.2008 р. були оглянуті в судовому засіданні, є підписаним обома сторонами, відповідачем на виконання умов даного договору вносились платежі, що не заперечувала сторона відповідача. У суду відсутні підстави ставити під сумнів, що даний договір підписаний саме відповідачем, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування факту укладання договору А відтак суд не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту укладання даного договору, оскільки вони є безпідставними, і виходить з того, що даний договір є укладеним між сторонами. Згідно п.4 вищевказаного договору відповідач сплачує позивачу проценти за ставкою 12,5% за кожний день користування кредитними коштами у встановлені терміни. Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК). Визначення поняття «зобов'язання» міститься у ч.1 ст.509 ЦК. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Як вбачається з наданої позивачем виписки по рахунку, відповідачем порушувались строків внесення платежів. Судом встановлено, що позивачем на виконання умов договору було надано відповідачу кредитні ресурси в повному обсязі, однак, на відміну від позивача, що виконав взяті на себе зобов'язання належним чином, відповідач, отримавши та використавши кредитні ресурси, свої зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом не виконав. У зв'язку з чим, у відповідачів перед позивачем виникла заборгованість за вищевказаним кредитним договором. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, який підлягає стягненню, суд виходить з такого. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Не виконуючи належним чином зобов'язання за вказаним договором відповідач порушив норми законодавства та умови кредитного договору. В судовому засіданні достеменно встановлено, що відповідачем порушено умови кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту, платежі по кредитному договору в частині погашення основної суми кредиту не проводились згідно графіку, а тому суд приходить до висновку, що позивачем правомірно заявлені вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом. Згідно розрахунку, наданому позивачем, розмір заборгованості відповідача перед позивачем за тілом кредиту станом на 01.12.2016 року становить у розмірі 191 319,43 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3 068,27 доларів США (що є еквівалент суми в гривні за курсом НБУ станом на 01.12.2016 р.), заборгованість за відсотками - 566,71 доларів США (що є еквівалент суми в гривні за курсом НБУ станом на 01.12.2016 р.), заборгованість по щомісячній комісії - 2 811,8 грн., пеня - 95 602,72 грн. При визначені суми заборгованості суд бере за основну надані позивачем розрахунки заборгованості, які долучені до матеріалі справи, оскільки вони відповідають закону та умовам договору. Відповідачем на спростування даного розміру заборгованості за тілом кредиту не надано доказів та свого розрахунку з іншим розміром заборгованості для перевірки його судом. Перевіряючи твердження сторони відповідача про пропуск строку позовної давності, суд виходить з такого. Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентами за користування ними, кінцевий строк повернення кредиту - до 29.05.2015 р., так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 10 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК). Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок (ст.253 ЦК). Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інте¬ресу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів - кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що для стягнення даної суми (заборгованості за тілом кредиту) позивач пропустив строк позовної давності, оскільки згідно наданої представником позивача виписки по рахунку останній платіж за вищевказаним договором відповідачем було здійснено 26.08.2016 р., а з позовом позивач звернувся 23.12.2016 р. (здано на пошту). Тим самим, встановлений ст.257 ЦК України загальний строк позовної давності, який розповсюджується на дані вимоги, позивачем дотриманий. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Чинним цивільним законодавством передбачена свобода договору (ст.3 ч.1 п.3, 627 ЦК України). У відповідності до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Згідно з ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Як вбачається з кредитного договору, пунктом 4.7, який оспорюється відповідачем, визначено сплату позичальником комісійної винагороди в розмірі 165,4 грн. щомісячно. Даний розмір є співмірним щодо встановленого відповідачу щомісячного платежу на погашення кредиту. Таким чином, вищевказаний пункт договору відповідає вимогам закону. Як вбачається з кредитного договору, п.6.1, що оспорюється відповідачем в даному судовому провадженні, встановлена для відповідача сплата Банку пені в розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Даний розмір позивач вважає несправедливим. Згідно матеріалів справи та наданого відповідачем розрахунку заборгованості, позивачу був наданий кредит у розмірі 17 942,0 доларів США, позивачем нарахована відповідачу пеня за період з 23.08.2016 р. по 01.12.2016 р в розмірі 95 602,72 грн., в т.ч. за прострочення погашень основної заборгованості по кредиту (п.3.2, 3.3) - в розмірі 80 136,61 грн.; за прострочення сплати відсотків за користування кредитом (п.4.3) - в розмірі 12 980,15 грн.; пені за несвоєчасне погашення заборгованості по щомісячній комісії (п.4.7) - в розмірі 2 485,96 грн. Дана сума пені не перевищує 50% відсотків суми. Таким чином, вищевказаний пункт договору відповідає вимогам закону. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстави для визнання п.4.7 та п.6.1 недійсними, тому в задоволенні позовних вимог про стягнення сплаченої щомісячної комісії слід відмовити, які відповідач просить задовольнити як наслідки недійсності правочину, слід відмовити, оскільки вони є похідними від задоволення вимог про визнання недійсним правочину в частині. Суд також не погоджується із твердженнями представника відповідача про можливість застосування судом вимог ст.551 ч.3 ЦК України для зменшення пені, оскільки розмір пені значно не перевищує розміру заборгованості по кредиту, відсоткам та щомісячної комісії. Доводи сторони відповідача про те, що відповідач має скрутне матеріальне становище (відсутність доходів), суд не приймає до уваги, оскільки відповідач по справі є людиною працездатною, молодого віку ([INFO]).джерела На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 2 869,79 грн. На підставі викладеного, ст.ст.257, 258, 261, 509, 524, 525, 526, 530, 543, 549, 553, 554, 610-612, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: approved