Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про поділ майна подружжя, в якій зазначає, що сторони перебували в шлюбі, під час спільного проживання було придбано нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, просив поділити між сторонами спільне сумісне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки площею 1250 кв.м., розташованої у [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], а також на ? частину будинку з надвірними побудовами, який розташовано у [ADDRESS]. Під час судового розгляду до участі в справі в якості третьої особи було залучено публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на придбання спірного майна в період шлюбу за рахунок кредиту, проживання сторін в іншій державі, утримання будинку позивачем, неучасть відповідача у оплаті вартості утримання будинку. Відповідач в судове засідання не з'явилась, її представник [PERSON] направила суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнала повністю. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечив повністю. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 грудня 1992 року, який було розірвано рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 04.03.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, рішенням суду, паспортом. На підставі договорів купівлі-продажу від 13.09.2007 року відповідач [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 1250 кв.м., розташовану у [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], а також на будинок з надвірними побудовами, який розташовано у [ADDRESS], що підтверджується договорами. Вказане вище нерухоме майно було придбане за рахунок іпотечного кредиту, отриманого відповідачем у третьої особи - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», перебуває в іпотеці у третьої особи через наявність заборгованості за кредитом, яка стягується з відповідача в межах процедури виконавчого провадження, що підтверджується договорами, додатковими угодами і додатками до них, витягами щодо обтяження, іншими матеріалами справи та узгоджується із поясненнями осіб, що беруть участь у справі. При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно ч.4 цієї ж статті майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З обставин справи вбачається, що спірні об'єкти нерухомого майна придбані під час шлюбу сторін, тому суд погоджується із посиланнями позову на те, що це майно може вважатись за загальних умов спільною сумісною власністю подружжя і може підлягати розподілу на засадах рівності часток кожного із подружжя, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст.368, 372 ЦК України має право на ? частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності лише за відповідачем може порушувати законні права та інтереси позивача як співвласника такого майна. Поряд з тим, запропонований позовом порядок поділу майна подружжя, на думку суду, порушує права третьої особи, а з матеріалів справи не містять переконливих доказів порушення прав позивача, які б підлягали судовому захисту. Згідно ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч.1,2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст.520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Як вбачається з матеріалів справи спірне майно придбане за рахунок кредитних коштів, отриманих одним із подружжя у третьої особи, кредит не повернуто, здійснюється процедури звернення стягнення на спірне у цій справі майно з метою повернення кредиту. При цьому жоден із подружжя не порушує перед судом питання про розподіл між ними боргових зобов'язань за договором кредиту, а самостійно вирішувати подібні питання суд не вправі з огляду на диспозитивність цивільного судочинства. Сторони ухилились від об'єктивного з'ясування обставин, які мають значення для вирішення спору, внаслідок чого суду не вдалося достовірно встановити те, що кредитний договір для придбання спірного нерухомого майна було укладено саме в інтересах сім'ї, а майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин, визнання позову відповідачем суперечить приписам ст.174 ЦПК України, оскільки порушує права та законні інтереси третьої особи, яка вправі виправдано очікувати повернення кредиту або ж звернення стягнення на іпотечне майно. Суд погоджується із доводами третьої особи про те, що задоволення позовних вимог призведе до ухилення відповідача від виконання цивільно-правових зобов'язаннь перед банком. Крім того, суду не подано будь-яких доказів наявності перешкод у користуванні чи володінні позивачем об'єктами спільної сумісної власності подружжя, реалізації ним свого права як співвласника, а загалом наявності будь-якого спору між подружжям, який би підлягав вирішенню судом з огляду на визнання позову відповідачем та укладення невизнаної судом мирової угоди. Відповідні роз'яснення суду були проігноровані представником позивача, який наполягав на вирішенні справи на підставі наявних у справі доказів. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб. Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивач не вказав, яке його право порушено, а тому не встановивши, яке право порушено, суд не має право його захистити. Як вбачається із матеріалів справи право позивача, на захист якого він звернувся до суду, фактично не оспорюється визначеним позовом відповідачем, позивач має можливість користуватись і володіти спірним майном, що вказує на відсутність порушеного або оспорюваного права. Інше позивачем не доведено, тому суд в межах розгляду цієї справи не встановив такого порушення права позивача, яке б підлягало судовому захисту. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому суд приходить до висновку про неможливість судового захисту прав позивача у обраний позовом спосіб. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed