Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до Міністерства екології та природних ресурсів України, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ міністерства від 08.09.2014 року №354-о про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл», поновити його на вказаній посаді з 09.09.2014 року та стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2014 року по день поновлення позивача на роботі. Під час розгляду справи за клопотання позивача в якості співвідповідача було залучено ДП «Укреко-ойл» та відповідно до уточнених вимог позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ міністерства від 08.09.2014 року №354-о про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл», поновити його на вказаній посаді з 09.09.2014 року та стягнути з ДП «Укреко-ойл» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2014 року по день поновлення позивача на роботі. Також позивач просив допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. В обґрунтування вимог позивач вказав, що наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 08.09.2014 року №354-о його було звільнено з посади виконуючого обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл» на підставі його заяви від 08.09.2014 року про звільнення за власним бажанням. Проте, як вказує позивач, свою заяву від 08.09.2014 року про звільнення за власним бажанням він відкликав заявою від 15.09.2014 року, а отже відповідно до положень ч. 2 ст. 38 КЗпП України в роботодавця не було законних підстав для звільнення позивача із займаної посади, а отже таке звільнення є незаконним. Також позивач вказує, що станом на 22 вересня 2014 року, на час звернення позивача до суду, заробітна плата йому не виплачена, трудова книжка не оформлена, копія наказу про звільнення для ознайомлення не вручена, що також порушенням трудових прав позивача. Виходячи з вказаного, позивач посилаючись на положення ст. 38, 47 КЗпП України, звернувся до суду із даним позовом. В судовому засіданні представник позивача поданий позов підтримала та просила про його задоволення, посилаючись на обставини та підстави, викладені в позові. Представник Міністерства екології та природних ресурсів України проти позову заперечував (а.с. 40-43), посилаючись на законність звільнення позивача та відсутністю підстав для його поновлення на роботі, оскільки норми ст. 38 КЗпП України не забороняє роботодавцю розірвати трудовий договір у менший ніж два тижні строк, як і не вказує, що таке розірвання буде порушенням прав працівника. Щодо вимог про стягнення заробітної плати, то представник зазначив, що міністерство не є належним відповідачем за даною вимогою. Представник ДП «Укреко-ойл» проти позову також заперечував (а.с.75-79), зазначив про законність звільнення позивача з тих же мотивів, що і представник міністерства, та пояснив, що 08.09.2014 року [PERSON] був затриманий працівниками Генеральної прокуратури України на робочому місці у зв'язку з тим, що він знаходився у розшуку в межах кримінального провадження. Також представник вказав, що позивач мав змогу самостійно забрати власну трудову книжку, оскільки був керівником підприємства, а для виплати заробітної плати в підприємства відсутні кошти. Виходячи з вказаного, представники обох відповідачів просили в задоволенні вимог відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення представників, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, встановлено, що 29 травня 2014 року наказом Міністерства екології та природних ресурсів України №188-о (а.с. 5) [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл» і з 29 травня 2014 року [PERSON] приступив до виконання власних трудових обов'язків керівника підприємства. 08 вересня 2014 року [PERSON] подав до Міністерства екології та природних ресурсів України заяву про звільнення за власним бажанням (а.с. 17) на підставі ст. 38 КЗпП України, але яку 15.09.2014 року відкликав, про що подав відповідну заяву (а.с. 6). Таким чином, [PERSON], як він стверджує в поданому позові, продовжив виконання трудових обов'язків і відповідно з 08.09.2014 року по 19.09.2014 року був присутній на робочому місці. Проте, як вказує представник позивача, 16 вересня 2014 року на зборах трудового колективу [PERSON], заступник генерального директора підприємства, повідомив про звільнення [PERSON] на підставі наказу від 08.09.2014 року №354-о про його звільнення на підставі заяви від 08.09.2014 року про звільнення за власним бажанням. Вказаний наказ, який позивач отримав 16.09.2014 року, він вважає незаконним, оскільки подана ним 08.09.2014 року заява про звільнення за власним бажанням була відкликана ним 15.09.2014 року відповідною заявою, а отже у Міністерства екології та природних ресурсів України були відсутні підстави для звільнення позивача на підставі раніше поданої заяви. Так, статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення прав громадян на працю. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають, на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Така норма означає, що після подання заяви про звільнення, у випадку відсутності підстав, що дають право на звільнення у визначений працівником строку, працівник зобов'язаний відпрацювати два тижні, що обліковуються з дати подання заяви про звільнення. В свою чергу, частиною 2 ст 38 КЗпП України встановлено, що у випадку, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. З вказаного слід дійти висновку, що в pазі відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Водночас працівникові дається право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це - безумовне право працівника. Однак власник не вправі звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить. Якщо ж після закінчення двох тижнів після письмового попередження працівником власника про розірвання трудового договору працівник не був звільнений, продовжує працювати і не наполягає на звільненні, власник не вправі звільнити його відповідно до раніше поданої заяви. Як вбачається зі змісту оскаржуваного позивачем наказу від 08.09.2014 року №354-о, підставою для звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл» є його заява від 08.09.2014 року. Але, враховуючи, що протягом двотижневого строку вказана заява була [PERSON] відкликана і на момент її подачі він не знав і не міг знати про факт існування наказу про своє звільнення на підставі раніше поданої заяви, то слід дійти висновку про відсутність підстав для звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України. Обставини, за яких позивач дізнався 16.09.2014 року про своє звільнення, знайшли своє підтвердження в показах допитаних свідків [PERSON] та [PERSON]. Також судом встановлено, що [PERSON], якого 10.09.2014 року було призначено на посаду виконуючого обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл», не відноситься до категорій працівників, яким відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 08.09.2014 року №354-о про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл» є обґрунтованими та доведеними, а отже їх слід задовольнити і відповідно поновити [PERSON] на вказаній посаді з 09.09.2014 року. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином слід стягнути з ДП «Укреко-ойл» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2014 року по день фактичного поновлення позивача на роботі. Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішення у справах, зокрема, про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, стягнення заробітної плати. Враховуючи обставини справи та відповідне клопотання позивача, суд вважає можливим і правильним допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 40, 47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: approved