Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 20.08.2010 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачам грошові кошти в сумі 331 392,60 грн., а останні зобов'язались повернути позику. На забезпечення виконання основного зобов'язання 25.08.2010 року сторони уклали договір іпотеки, відповідно до якого відповідачі передали в іпотеку позивачу квартиру [ADDRESS]. Відповідачі умови договору не виконали, позику не повернули, що встановлено рішенням суду. В рахунок погашення заборгованості по договору позики звернуто стягнення на предмет іпотеки , шляхом реалізації арештованого майна. 18.05.2016 року за позивачем було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру та припинено право власності відповідачів на неї, осіб знято з реєстраційного обліку. Однак, при обстеженні власником було встановлено факт проживання у квартирі сторонніх осіб, у зв'язку з чим він просить усунути перешкоди у здійсненні права користування зазначеною квартирою, шляхом виселення відповідачів та/або інших осіб. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позивачем вимоги, з урахуванням уточнень, і викладені у позові обставини, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засідання 12.12.2017 року був видалений судом із залу суду за непристойну, неналежну поведінку, після неодноразових зауважень. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 12.12.2017 року добровільно покинула зал судового засідання. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи (в тому числі були оголошені письмові заперечення сторони відповідача, подані адвокатом [PERSON], від якої в подальшому відповідачі відмовилися), суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. В суді встановлено та підтверджено документами, що 20 серпня 2010 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачам грошові кошти у сумі 331 392 грн., що станом на момент укладення договору було еквівалентно 42 000,00 доларів США, а останні зобов'язались повернути позику. 25 серпня 2010 року на забезпечення виконання основного зобов'язання сторони уклали договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] взяли на себе зобов'язання відповідати за невиконання чи неналежне виконання договору позики своїм майном, а саме квартирою [ADDRESS] загальною площею 45 кв.м., яку передали в іпотеку позивачу. Відповідачі умови договору позики не виконали, позики не повернули, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року у справі № 755/29404/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В рахунок погашення заборгованості в розмірі 1 896 403,26 грн. по договору позики від 20.08.2010 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 25.08.2010 року, а саме: звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS], шляхом реалізації арештованого майна, шляхом проведення електронних торгів. 18 травня 2016 року на підставі свідоцтв №№ 729, 730 за позивачем було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], у м Києві, що підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 59343537. На підставі вказаних свідоцтв припинено право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], у м Києві та останніх знято з реєстраційного обліку. Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» № 54 від 09.12.2016 року, власником квартири [ADDRESS], у м Києві є [PERSON], квартира приватизована, зареєстрованих осіб не значиться. Таким чином, на даний час відповідачі не є власниками спірної квартири та не є членами сім'ї нового власника. Згідно акту обстеження майна від 15.12.2016 року, комісією 15.12.2016р. була спроба обстежити квартиру [ADDRESS], у м Києві для складання акту про фактичне проживання, але скласти акт не виявилося можливим, у зв'язку з тим, що проживаючі в квартирі категорично відмовились надати інформацію. Факт проживання сторонніх людей у спірній квартирі також підтверджується висновком інспектора Дніпровського УП ГУ Національної поліції у м. Києві капітана поліції Голубкова\~О.В. від 15.08.2016р. Таким чином убачається, що відповідачі без законних підстав проживають у житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS], у м Києві, яка належить позивачу, чим створюють йому перешкоди у користуванні його майном. Частина перша статті 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Положеннями статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Аналогічні положення містяться також і у статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В силу пункту першого частини 1 статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, з моменту здійснення державної реєстрації позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS], у м Києві, а право власності відповідачів, відповідно, є припиненим. В порядку частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Так, позивач реалізував свої права іпотекодержателя, набув право власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому Законом, здійснивши його державну реєстрацію. Відповідно, правовідносини між сторонами щодо іпотеки припинились, існують виключно правовідносини щодо права власності, а саме спірними є правовідносини щодо реалізації прав власника позивачем та здійснення права користування відповідачами після припинення права власності одного з них. Таким чином, положення Закону України «Про іпотеку» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак, позивач не має можливості розпорядження свої власним майном, так як відповідачі та/або інші треті особи, своїми діями фактично перешкоджають в реалізації позивачем закріплених на конституційному рівні прав - прав володіння і користування. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України, зокрема статтею 41, та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Що також закріплено вищенаведеними положеннями ЦК України. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження свої майном, згідно з положеннями статті 391 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України. За матеріалами справи убачається, що відповідачі не перебувають у родинних відносинах із власником спірної квартири та не є членами сім'ї позивача у розумінні ст. 3 СК України, ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України. У пункті 33 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. За викладених обставин убачається, що [PERSON], будучи власником квартири не може використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, а також не може здавати дану квартиру в оренду та отримувати від цього прибуток, оскільки в ній проживають відповідачі та/або інші треті особи. Між позивачем та відповідачами будь-яких угод щодо користування спірним приміщенням не укладалося, отже відповідачі та/або інші треті особи проживають у квартирі, належній позивачу, без будь-яких правових підстав, чим порушують права позивача як власника даної квартири. Таким чином, позивач як власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном. Проживання сторонніх осіб у квартирі є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права. При цьому, сторонніми вважаються особи, які не є членами сім'ї власника, займають житлове приміщення без наявності на те його згоди та відповідної правової підстави. За матеріалами справи убачається, що право власності на спірне житлове приміщення відповідачів припинилось, у зв'язку з припиненням права власності, припиненим є і право користування, яке є складовою частиною права власності. Викладені обставини свідчать про те, що позивачем обґрунтовано заявлено вимогу про усунення перешкод у здійснення права користування зазначеною квартирою, шляхом виселення відповідачів та/або інших осіб. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір - 640,00 грн., дані кошти відповідачі мають сплатити позивачу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved