Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 41855,99 грн з яких: 15696,00 грн - сума з врахуванням індексу інфляції за час прострочення платежу, 2159,99 грн - три відсотки річних від простроченої суми та всі судові витрати, а саме за подання оголошення у пресі в сумі 430,40 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, проте надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує та просить суд задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений через оголошення у пресі, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи позицію позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд встановив, що 04.02.2013 року між сторонами по справі укладено договір позики згідно з яким позивач передав відповідачу гроші в сумі 24000,00 грн, а відповідач зобов'язався повернути їх в термін до 01.04.2013 року, що стверджується розпискою. Проте, на час звернення до суду відповідач позику не повернув. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] гроші в сумі 24000,00 грн в строк до 01.04.2013 року. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, сума позики підлягає поверненню. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем суд рахує з 01.04.2013 року - наступного дня після настання строку сплати позики. Отже, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, позивач має право на стягнення 3 % річних та суми боргу з урахуванням індексу інфляції. Період прострочення вказаний позивачем з 01.04.2013 року по 30.03.2016 року становить 1095 днів (275 + 365 + 365 + 90) * 3% річних, що складає 2159,59 грн. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11), а також відображена і у Постанові ВГСУ від 05.04.2011 р. № 23/466 та листі ВСУ «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.97 р. № 62-97р). Позивачем невірно розраховано індекс інфляції, а тому суд вважає за необхідне рахувати його відповідно до судової практики. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції: період заборгованості з 01.04.2013 року по 31.03.2016 року складає: суму позики 24000,00 грн помножити на індекс інфляції за цей період 182,4 % ( 100,0 % * 101,1 % * 100,0 % * 99,9 % * 99,3 % * 100,0% * 100,4 % * 100,2 % * 100,5 % * 100,2 % * 100,6 % * 102,2 % * 103,3 % * 103,8 % * 101,0 % * 100,4 % * 100,8 % * 102,9 % * 102,4 % * 101,9 % * 103,0 % * 103,1 % * 105,3 % * 110,8 % * 114,0 % * 102,2 % * 100,4 % * 99,0 % * 99,2 % * 102,3 % * 98,7 % * 102,0 % * 100,7 % * 100,9 % * 99,6 % * 101,0 % ) і сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 43766 грн. Таким чином, загальний розмір боргу відповідача з урахуванням інфляційних нарахувань та 3% річних складає (24000+2159,99+19766) = 45925,99 грн. Отже, позов підлягає до задоволення. Вказані обставини справи встановлено з матеріалів справи, вивчених у судовому засіданні. Позивач підлягає звільненню від сплати судового збору на підставі п. 8 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Судові витрати по оплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Судові витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 420 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.563614263.1 від 07.06.2016 року.

Outcome: approved