Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. В даному будинку, крім позивача, зареєстровано також місце проживання малолітніх дітей відповідача, [PERSON]: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] але які фактично не проживають за вказаною адресою понад один рік. У зв'язку з тим, що реєстрація відповідачів в житловому будинку позбавляє позивача можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, посилаючись на ст.391 ЦК України, просила усунути перешкоди в користуванні належним їй житловим будинком шляхом виселення [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] із житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позивача не визнав та надав письмові заперечення, у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними та не обґрунтованими. Представник третьої особи заперечувала проти позовних вимог, та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на «Конвенцію про права дитини» згідно якої, права та інтереси дитини не повинні бути зменшені або обмежені під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НВС №093817, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 23.01.2017 року в справі №648/3110/16-ц було усунуто перешкоди в користуванні майном [PERSON], шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], та встановлено факт їх не проживання понад один рік. Відповідно до довідки з Чорнобаївської сільської ради Херсонської області від 24.05.2017 року №1762 за вищевказаною адресою зареєстровано місце проживання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які є малолітніми дітьми [PERSON], проте фактично за вказаною адресою разом з останньою не проживають. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.2 ст.405 член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення право та з яких підстав. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Статтею 64 Житлового Кодексу України встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідач та її малолітні діти не проживають за місцем реєстрації понад один рік та не висловлювали намірів, не вчиняли дій, які свідчать про бажання фактично проживати у вказаному житловому приміщенні, а їх реєстрація в житловому будинку позбавляє позивача можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі. Одночасно суд вважає, що визнання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS], не буде порушувати Конвенцію про захист прав дітей, так як відповідно до ст.29 ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Тобто батьки повинні піклуватися про своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей та забезпечити їх житлом, що визначено ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства». Таким чином, малолітня дитина не має права самостійно обирати місце проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом житиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати в сумі 640 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки позов задоволено в повному обсязі.

Outcome: approved