Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 01.02.2007 року відповідач [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав, станом на 31.05.2015 року має заборгованість в розмірі - 28 407,08 грн., яка складається з наступного : 5741,10 грн. заборгованість за кредитом ; 15340, 57 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом ; 5496,50 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) ; 1328,91 грн. штраф (процентна складова), тому звертається до суду з даним позовом. Представник позивача за дорученням [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоч належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, однак від нього до суду надійшла заява, в якій він позов підтримує повністю та просить слухати справу без його участі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Згідно ст. 158 ЦПК особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час і дату слухання справи, однак від нього надійшли до суду письмові заперечення, де відповідач не визнає позовні вимоги, оскільки вважає їх не обґрунтованими, а також просить застосувати до даних правовідносин строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи та письмові заперечення відповідача в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 01.02.2007 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 5000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с. 10). Відповідно до п.9.12 Умов та Правил надання банківських послуг ( а.с. 15 ) термін дії договору становить 12 місяців з часу підписання. Якщо протягом вказаного терміну жодна сторона не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий же термін. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до наданого позивачем [PERSON] заборгованості ( а.с. 5-8 ) вбачається, що відповідач протягом 2007 - 2008 років користувався кредитною карткою і надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору . 18.12.2008 року відповідач сплатив позивачу суму кредитної заборгованості в розмірі 5\~300 грн. і з того часу кредитною карткою не користувався. Виходячи з зазначених Умов слід розуміти , що термін дії договору автоматично було продовжено до 01.02.2009 року. Після закінчення строку договору сторони його не продовжили, відповідної заяви про продовження договору та видачу нової картки відповідач банку не подавав, картковим рахунком не користувався . Згідно із умовами п.3.1.1. та 3.1.3. Умов та Правил надання банківських послуг ( а.с. 15 ) строк дії картки вказано на лицьовій стороні картки ( місяць і рік ). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного строку. По закінченню строку дії відповідна картка продовжується Банком на новий строк (шляхом надання Клієнту картки з новим строком дії). Позивач не надав доказів про існування між сторонами домовленості щодо збільшення строків позовної давності, а також позивач не надав достовірних доказів дійсного строку дії кредитної картки, оскільки ні заявою позичальника, ні Умовами та Правил надання банківських послуг не визначено конкретного строку дії картки, який би визначався відповідним місяцем та роком. Крім того, позивач не надав і матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б підтверджували, що на момент укладення договору з відповідачем діяли саме ці Умови та Правил надання банківських послуг, які додані до позовної заяви , що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника. Із долучених до матеріалів справи Умов і Правил надання банківських послуг вбачається, що останні не містять підпису позичальника. Позивач не надав суду доказів про існування між сторонами домовленості щодо збільшення строків позовної давності. Отже, суд вважає що строк позовної давності розпочався з 01.02.2009 року. З того часу позивач знав, що у відповідача виникла суттєва прострочка по заборгованості, з того часу останній жодних операцій по картрахунку не здійснював, на момент звернення до суду з даним позовом пройшло понад 7 років і позивач не використав своє право на своєчасне звернення до суду за захистом свого порушеного права. Частиною першою та пятою ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно із ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Таким чином, судом встановлено , що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з вимогою про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором з пропуском загального строку позовної давності, оскільки строк для звернення з вимогою сплинув 01.02.2012 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом лише 23.06.2015 року\~\~\~\~\~ (а.с. 1- 4). Відповідач скориставшись правом, наданим йому чинним законодавством звернувся із заявою про застосування строку позовної давності (а.с. 60), що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~\~\~\~\~18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з вимогами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ст.10, 59, 60 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. За даних обставин суд вважає за необхідне не задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved