Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що він знаходився в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 10.03.2001р., який було розірвано за рішенням суду від 24.10.2013р. В період шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS] і рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 28.10.2013р. за ним було визнано право власності на 29/100 частин вказаної квартири. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23.12.2013р. вказане рішення залишено без змін. Але після припинення шлюбних відносин з 16.12.2012р. він не має доступу до своєї частки майна, мешкає за іншою адресою. Відповідач не надає йому ключі від квартири і таким чином перешкоджає йому у здійсненні свого права власності, усунення яких він має право вимагати на підставі діючого законодавства. Просить зобовязати відповідачку усунути йому перешкоди в користуванні часткою вказаної квартири шляхом надання ключів від будинку та квартири. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, додатково суду пояснив, що дійсно до грудня 2012р. він мешкав у вищевказаній квартирі, але подружні відносини з відповідачкою були припинені і спільне проживання стало неможливим. Але у вказаній квартирі залишились його особисті речі, інше майно. На протязі півроку після цього він ще приходив до квартири, мав від неї особисті ключі, але в черговий раз він, коли прийшов до квартири, мав скандал з відповідачкою і коли пішов з квартири, забув свої ключі на полиці, двері за ним зачинила відповідачка. З цього часу він не має доступу до квартири, де знаходяться його речі, добровільно надати ключі відповідачка відмовляється, у звязку з чим він вимушений був звернутись до суду. Просить позов задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю і пояснила, що в грудні 2012р. позивач пішов з квартири, де вони мешкали разом, забрав усі свої речі і став мешкати з іншою жінкою. На протязі півроку після цього він періодично приходив до квартири і відкривав двері своїми ключами, забирав свої речі. З літку 2013р. він до квартири перестав приходити, хоча ключі у нього залишились і він має вільний доступ до квартири. Ніяких перешкод в користуванні квартирою вона йому не чинить, замки на дверях не змінювала, він не користується нею з власної волі, за комунальні послуги не сплачує, квартиру не утримує. Спільне проживання їх в квартирі неможливо, між ними маються неприязні стосунки. Позивач на протязі тривалого часу писав на неї скарги, але ніколи не вказував на те, що вона перешкоджає йому в користуванні квартирою. Вона неодноразово пропонувала йому вирішити питання щодо цієї квартири добровільно, але він не погоджувався, таким чином, намагається нашкодити їй та їх онукам. Зараз у неї немає зайвого екземпляру ключів та грошей, щоб зробити його дублікат, надати ключі від квартири позивачу відмовляється. Просить в позові відмовити. Підстав для стягнення з неї судового збору немає, оскільки вона є пенсіонеркою, отримує мінімальну пенсію. Крім того, вона є піклувальником онуки [PERSON], яка позбавлена батьківських прав, і мешкає разом з нею в спірній квартирі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 28.10.2013р., яке набрало законної сили 23.12.2013р., визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 29/100 частин квартири [ADDRESS]. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] 29.02.2016р. зареєстровано право власності на 29/100 частин вказаної квартири, за [PERSON] 13.02.2014р. на 29/100 частин, 05.03.2013р. на 21/50. Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності. Судом встановлено, що обидві сторони зареєстровані у вказаному житловому помешкання, але на даний час в квартирі фактично мешкає відповідачка з онукою, позивач з грудня 2012р. в квартирі не мешкає, а з літа 2013р. до квартири не приходить, нею не користується. Вказані обставини сторонами в судовому засіданні не оспорюють ся, тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. Відповідно до ст.3, 21,24 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають рівні права і свободи. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст. 319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Ст.10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.\~\~ Зясувавши всебічно, повно, обєктивно та неупереджено обставини справи, оцінивши надані суду докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими. Суд виходить з того, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, право власності набуто правомірно, в силу чого кожний з них має право вільно володіти та користуватись своєю часткою власності, але сторони не домовились про спільне користування квартирою і судом встановлено, що в силу наявності між ними тривалих неприязних стосунків досягнення такої домовленості на даний час не є можливим. Також суд вважає встановленим та доведеним, що позивач на даний момент позбавлений можливості вільно користуватись своєю часткою в спірній квартирі, з літа 2013р. доступу до квартири немає в силу відсутності у нього ключів, відповідачка, яка фактично мешкає в квартирі, ключі від неї добровільно надати відмовляється, що сторонами в судовому засіданні фактично не заперечувалось. При постановленні рішення суд не приймає до уваги доводи відповідачки про те, що вона не чинить перешкод позивачу в користуванні спільним майном і він має ключі від квартири, але не приходить з власної волі. Суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки в судовому засіданні відповідачка не заперечувала, що з літа 2013р. позивач дійсно перестав приходити до квартири, хоча до цього півроку періодично заходив до квартири, відкриваючи її своїми ключами. Ці пояснення відповідачки узгоджуються з поясненнями позивача, який до того ж пояснив, що з вказаного моменту він не приходить до квартири, оскільки забув свої ключі від неї в черговий такий прихід. В даному випадку суд вважає, що неможливість позивача з літа 2013р. користуватися своїм майном часткою вказаної квартири повязано саме з втратою позивачем ключів від вхідних дверей квартири, дублікат яких відповідачка категорично відмовляється надати позивачу, що вона підтвердила в судовому засіданні. При цьому, заперечуючи проти чинення нею перешкод в користуванні квартирою, відповідачка належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів суду не надала, доводи позивача не спростувала. Доводи відповідачки про те, що до теперішнього часу позивач не звертався до будь-яких інших органів з приводу перешкод в користуванні квартирою, суд також не приймає до уваги, оскільки діюче законодавство не передбачає обовязкового досудового вирішення питання про усунення перешкод в здійсненні особою права власності. Відповідно до ст.15 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа, яка вважає, що її права порушуються, має право у будь-який час безпосередньо звернутись до суду. Позивач звернувся до суду з таким позовом, чим самим заявив про порушення своїх прав і їх захист в обраний ним спосіб, який, на думку суду, відповідає способам захисту прав, встановлених діючим законодавством. Таким чином, беручи до уваги, що право власності є абсолютним правом особи, якого ніхто не може бути позбавлений чи обмежений, крім як у випадках, встановлених законом, суд вважає, що відповідачка чинить позивачу перешкоди в користуванні спільною власністю, усунення яких він має право вимагати в судовому порядку. Суд вважає, що спосіб усунення перешкод в користуванні власністю - шляхом зобовязання відповідачки надати позивачу ключі від вхідних дверей будинку та квартири - не суперечить вимогам діючого законодавства та відповідає інтересам сторін. На підставі вищевикладеного, позов слід задовольнити повністю. Відповідно до ст.88 ЦПК України, беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову до суду, суд вважає необхідним стягнути судовий збір в сумі 551,20грн. з відповідачки на користь держави. При цьому, підстав для звільнення відповідачки від сплати судового збору, прийняття рішення про відстрочку або розстрочку його сплати суд не знаходить. Відповідні клопотання відповідачка суду не заявляла, а надані нею документи довідка про розмір пенсії та копія рішення про призначення піклувальника не є достатніми для вирішення цього питання.

Outcome: approved