Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості, в якій зазначає, що відповідно до укладеного договору б/н від 13.01.2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою, тарифами банку та є договором приєднання. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 07.09.2017 року має заборгованість у розмірі 56738,01 грн., яка складається з: тіло кредиту в сумі 10907,36 грн., нараховано відсотків за користування кредитом на суму 12080,10 грн., нарахованопені 30572,55 грн., а також штрафів в сумі 500,00 грн. (фіксована частина) та 2678 грн. (процентна складова). Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором в сумі 56738,01 грн., судовий збір у сумі 1600 грн.. В судове засідання представник позивача не зявився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. В судовому засіданні представниця відповідачки за довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявилася, в наданих суду запереченнях просила з урахуванням часткової сплати заборгованості в період дії договору, зменшити розмір пені, оскільки це може привезти до порушення її прав у зв'язку з його майновим станом, а також враховуючи відсутність доказів завдання банку значних збитків несвоєчасним погашенням заборгованості, розміру такої заборгованості, просила про застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 551 ЦПК України та зменшення розміру пені та застосувати позовну давність до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобовязальних правовідносинах. Так, між позивачем та [PERSON] 13.01.2012 року було укладено договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується заявою відповідача. Відповідно до умов укладеного договору він складається із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг й Правил користування платіжною карткою. На підставі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Стаття 527 ЦК України регламентує, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. В силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. До договору кредиту застосовуються правила щодо позики, якщо інше не встановлено договором. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (частина 1 статті 1048 ЦК України). Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 № 6-2003цс15 року цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи правову позицію викладену у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 року 6-2003цс15, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи умовами спірного договору, а саме п. 2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору на суму від 100 грн., внаслідок чого нарахування пені відбувається відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. Пунктом 2.1.1.7.6 цього ж договору передбачено застосування штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання по кожному з грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого клієнт повинен сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Пунктом 2.1.6.14 даного договору у разі виникнення прострочення зобовязань клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів або штраф, розмір якого встановлюється в Тарифах. Всупереч умовам п. 2.1.6.14 договору позивач просить суд стягнути з відповідача одночасно пеню і штрафи за неналежне виконання зобовязань за даним договором, що свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15. Разом з тим, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Проте, позивачем не надано доказів на існування вищевказаних строків, зокрема останній день місяця дії картки, отже не визначив період, коли почався перебіг строку позовної давності щодо як основної суми боргу, так і відсотків за кредитом. Щодо вимог про стягнення пені суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України, передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов 'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі №6-169цс14. Відповідно до діючих норм цивільно-процесуального законодавства України суд позбавлений самостійно вирішувати питання відносно поновлення строку дії давності. Тобто, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом, позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що на утриманні у відповідачки знаходяться неповнолітня дитина син [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження серії 1-ЖС № 153766 від 09.08.2004 р.) та донька [PERSON], яка є студенткою денної форми навчання юридичного факультету Запорізького національного технічного університету (копія довідки № 181 від 11.10.2017 р.), шлюб з батьком дітей рішенням суду від 20.02.2013 р. розірвано, існує заборгованість по аліментам перед відповідачкою на суму 25584,15 грн. (копія розрахунку заборгованості по аліментам від 10.11.2017 р.), суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки штрафу у сумі 2678 грн. та пені на суму 30572,55 грн. При поданні позову позивачем було сплачено судовий збір, тому з відповідачки згідно ст. 141 ЦПК України належить стягнути на користь позивача суму судового збору, що складає 1600 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial