Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], яку згодом уточнив, та просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом зняття [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] з реєстрації за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS], на підставі договору довічного утримання від 31.07.2001 року, реєстровий №287. 10.07.2012 року [PERSON] був зареєстрований в зазначеному будинку. Пізніше, разом з ним мала бути зареєстрована його дружина, відповідач по справі, разом з неповнолітніми дітьми. 18.09.2012 року відповідач з дітьми була зареєстрована в зазначеному будинку. 04.07.2016 року [PERSON] був знятий з реєстрації у зв'язку з виїздом з території України. 05.07.2016 року [PERSON] та відповідач надали позивачу нотаріально посвідчену заяву, в якій повідомили про виїзд разом з обома неповнолітніми дітьми на постійне місце проживання до Туреччини. Позивач зазначив, що відповідач зверталась до Відділу реєстрації місця проживання Жовтневого району м. Харкова для зняття з реєстрації її та двох неповнолітніх дітей. Трьома рішеннями начальника відділу їй було відмовлено у знятті з реєстрації у зазначеному будинку. Позивач вказує, що відповідач з дітьми, виїхавши на постійне місце проживання до Туреччини звільнили приміщення, однак безпідставно залишаються зареєстрованими у будинку, чим порушують його права як власника житла на володіння та користування своїм житлом. У зв'язку з викладеним позивач і був змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач по справі в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У зв'язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечувала і представник позивача. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання проти позову не заперечував. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних у якості свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів тощо. Так, в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належать 127/200 частини домоволодіння за адресою [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 23.07.2001 року, посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Кривошеїною І.М., зареєстровано в реєстрі за №3376 (а.с. 6-7) З копії Будинкової книги вбачається, що у житловому будинку [ADDRESS] з 18.09.2012 року зареєстрована [PERSON], 1982 року народження. (а.с. 41-43) Згідно заяв від 02.07.2016 року, [PERSON] зверталась до Відділу реєстрації місця проживання Жовтневого району м. Харкова для зняття з реєстрації її та двох неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS]. Однак, їй було відмовлено у знятті з реєстрації, оскільки встановлено невідповідність у свідоцтвах про народження малолітніх дітей. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як пояснив суду позивач, відповідач [PERSON] з неповнолітніми дітьми виїхала на постійне місце проживання до Туреччини, однак вони залишились зареєстрованими в спірному будинку. Факт реєстрації відповідача разом з неповнолітніми дітьми у житловому будинку [ADDRESS], порушує права позивача, як власника, оскільки останній не може вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, відповідач порушує права позивача на права володіння, користування, розпорядженням майном, яке належить йому на праві приватної власності, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved