Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, посилаючись на те, що 16 липня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу. З моменту укладання договору відповідач оплатив авансований платіж та належним чином оплачував лізингові платежі в повному обсязі з урахуванням суми курсової різниці, але з листопада 2014 року відповідач припинив виконувати зобовязання щодо своєчасної сплати лізингових платежів, продовжуючи користуватися предметом лізингу. Таким чином в звязку із порушенням відповідачем свого зобовязання щодо сплати лізингових платежів, утворилася заборгованість у розмірі 171\~330, 52 грн. 19 червня 2015 року договір фінансового лізингу був розірваний, а предмет лізингу був повернутий позивачу. Проте, вилучення предмету лізингу та відмова від договору не звільняє відповідача від сплати нарахованих на момент вилучення предмету лізингу та відмови від договору платежів передбачених договором, в тому числі не сплаченої суми штрафних санкцій та відшкодування завданих збитків. Тому, на момент звернення до суду у відповідача виникла заборгованість у розмірі 435\~884, 17 грн., яка складається: заборгованості зі сплати лізингових платежів у розмірі 171\~330,52 грн., 3% річних у розмір 8\~308, 06 грн., інфляції у розмірі 47\~601, 65 грн., неустойки за несвоєчасне повернення предмета лізингу у розмірі 208\~643, 94 грн. Представник ТОВ «Український лізинговий фонд» у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, та не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином згідно вимог ст. 74 ЦПК України, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав та про причини неявки суд не повідомляв. У відповідності до п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. У відповідності до п. 116 цих Правил, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. П. 119 Правил передбачено, що після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення вважаються такими, що не вручені, поштові перекази - не виплачені. Невручені поштові відправлення зберігаються об'єктом поштового зв'язку до закінчення шестимісячного строку з дня прийняття їх для пересилання, невиплачені поштові перекази - протягом трьох років з дня прийняття їх для пересилання. Протягом зазначеного строку відправник/адресат може звернутися до оператора поштового зв'язку щодо одержання такого поштового відправлення, коштів за таким поштовим переказом. Від [PERSON] до суду повернулось поштове повідомлення форми Ф-20 за спливом строку зберігання, що свідчить про те, що відповідач до операторів поштового зв'язку не звертався. Вищевикладене свідчить про недобросовісне виконання процесуальних обов'язків [PERSON], тому суд вважає, що останній про розгляд справи був сповіщений належним чином. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. На підставі викладеного, з урахуванням дотримання судом вимог ст. 74 ЦПК України про сповіщення, суд визнає неявку відповідача у судове засідання неповажною, та вважає за можливе розглядати справу за його відсутності в заочному порядку. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Український лізинговий фонд» обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 16 липня 2013 року між ТОВ «Український лізинговий фонд» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу № 1585/07/13-В. За невиконання умов договору ТОВ «Український лізинговий фонд» 18 лютого 2015 року на адресу відповідача направив повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу №1249-УПК, та вимогу про повернення предмету лізингу протягом 7 днів з дати направлення такого повідомлення, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про фінансовий лізинг». 30 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було зроблено виконавчий напис про вилучення предмета лізингу в безспірному порядку, зареєстрований за реєстром за № 396. 17 квітня 2015 року державним виконавцем Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вищевказаного напису нотаріуса щодо повернення належного позивачу майна. Постановою від 06 травня 2015 року було оголошено розшук майна. 19 червня 2015 р. згідно акту опису й арешту майна державним виконавцем предмет лізингу був знайдений та переданий представнику лізингодавцю. Відповідно до ст. 509 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до п.11.8. Загальних умов договору, вилучення предмету лізингу та відмова (розірвання) від договору, не звільняє відповідача від сплати всіх нарахованих, на момент вилучення та/або відмови (розірвання) від договору, але не сплачений платежів передбачених договором, в тому числі несплаченої суми штрафних санкцій та відшкодування завданих збитків, в тому числі витрат повязаних з вилученням предмета лізингу. Відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 13.5. Загальних умов сторонами погоджено, що перед підписанням договору, у разі вказівки в п.8.4 Договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, Лізингоодержувач попереджений Лізингодавцем про наявність з боку Лізингоодержувача валютного ризику, тобто ймовірного виникнення можливих збитків у Лізингоодержувача внаслідок зміни курсу іноземної валюти до національної України. Відповідно до п. 8.4 та 8.5 Договору фінансового лізингу заборгованість зі сплати лізингових платежів в частині нарахованої та неоплаченої винагороди лізингодавця за передане у лізинг майно та сума валютного коригування розрахована за формулою згідно п. 2.6. Загальних умов договору становить 171\~330, 52 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, позивачем не вірно розраховано сума заборгованості, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 8\~308, 06 грн., та збільшення суми боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 47\~601, 65 грн. Відповідно до періоду заборгованості з листопада 2014 року по червень 2015 року, сума боргу та сукупний індекс інфляції, сума заборгованості 3 % річних від простроченої суми становить 8\~295, 00 грн. а інфляційне збільшення суми боргу з урахуванням індексу інфляції становить 50\~567, 88 грн. Відповідно до п. 7.1.3. Загальних умов договору за несвоєчасне повернення предмета лізингу при достроковому розірвання договору Лізингоодержувач сплачує неустойку в розмірі 0,3 % від загальної вартості предмета лізингу, за кожний день прострочення повернення предмета лізингу. Кількість днів прострочення повернення предмета лізингу за період з 26 лютого 2015 року (наступний день після спливу терміну вимоги щодо повернення згідно повідомлення про розірвання договору) по 19 червня 2015 року (дата повернення предмета лізингу ДВС) становить 114 днів. Відповідно до п. 3.3. договору фінансового лізингу з урахуванням змін внесених додатковою угодою №1 від 24 липня 2013 року до договору загальна вартість предмета лізингу становить 610\~071, 00 грн. Тому, виходячи з вищезазначеного, загальна сума неустойки становить 208\~643, 94 грн. Отже, відповідно до вищезазначеного загальна сума заборгованості, яку [PERSON] повинен сплати ТОВ «Українська лізинговий фонд» становить - 438\~837.34 грн. (171\~330, 52 грн. - заборгованість зі сплати лізингових платежів, 8\~295, 00 грн. - 3% річних, 50\~567, 88 грн. інфляція, 208\~643, 94 грн. - неустойка за несвоєчасне повернення предмету лізингу). Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог згідно до ст. 11 ЦПК України, то вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з розрахунків позивача в загальній сумі 435\~884, 17 грн. Крім того, у судовому засіданні доведено, що внаслідок невиконання відповідачем договору фінансового лізингу позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 538, 26 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. На підставі ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Український лізинговий фонд» підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved