Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом в якому просить визнати недійсним рішення Петрівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 21.03.2001 року «Про внесення змін» та визнати припиненим право СФГ «Зоряне» на постійне користування земельною ділянкою кадастровий номер 7420686000:04:000:0006, загальною площею 51,7321 га на підставі Державного акту серії ІІ-ЧН № 008362, виданого 05.12.2000 року Петрівською сільською Радою народних депутатів. В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЧН № 008362, виданого 05.12.2000 року Петрівською сільською Радою народних депутатів [PERSON] надано право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 51,7321 га, що знаходиться в адміністративних межах Петрівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області за межами населених пунктів. У подальшому вказаній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 7420686000:04:000:0006 та зареєстровано державним реєстратором за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на право постійного користування. У червні 2018 року позивачу стало відомо, що гр. [PERSON] помер у травні 2018 року. Враховуючи те, що право постійного користування земельною ділянкою припиняється разом із смертю фізичної особи, яка користувалась вказаною земельною ділянкою, позивач 14.06.2018 року звернувся до ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області, як розпорядника земельними ділянками сільськогосподарського призначення, що знаходяться у державній власності, з клопотанням про вчинення дій щодо припинення права постійного користування [PERSON] земельною ділянкою кадастровий номер 7420686000:04:000:0006 та підготовкою вказаної земельної ділянки, як лота для подальшого виставлення права оренди на неї на торги. Проте, листом ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 13.07.2018 року № С-1106/0-860/6-18 позивача було повідомлено, що ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області не має інформації щодо смерті [PERSON] , а відтак не може вчинити дії щодо припинення права постійного користування. 27.09.2018 року землі сільськогосподарського призначення, що знаходяться на території Бобровицької міської ради (як об`єднаної територіальної громади до якої входить Петрівський старостинський округ (колишня Петрівська сільська рада) за межами населених пунктів були передані ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області в розпорядження Бобровицької міської ради, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі. Позивач 05.11.2018 року звернувся до Бобровицької міської ради з клопотанням про припинення права постійного користування [PERSON] на вищевказану земельну ділянку в зв`язку зі смертю останнього, а також з проханням підготувати земельну ділянку як лот та провести земельні торги щодо продажу права оренди на ділянку. Листом Бобровицької міської ради від 17.12.2018 року за № 08-12/2117 його було повідомлено про неможливість задоволення його клопотання в зв`язку з відсутністю доказів в Бобровицької міської ради про факт смерті [PERSON] . Разом з тим, Бобровицька міська рада листом від 26.10.2018 за № 08-16/1708 підтвердила про обізнаність щодо смерті [PERSON] 22.03.2019 року Рішенням Бобровицької міської ради «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості та надання її в оренду СФГ «Зоряне» для ведення фермерського господарства площею 51,7321 га» було вирішено надати в оренду СФГ «Зоряне» зазначену земельну ділянку терміном на 10 років, про що 26.03.2019 року було укладено договір оренди земельної ділянки. Проте, рішенням Бобровицького районного суду від 17.03.2020 року рішення Бобровицької міської ради від 22.03.2019 року та договір оренди від 26.03.2019 року було визнано недійсними і скасовано державну реєстрацію договору. 14.07.2020 року державним реєстратором Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області Пасічник Сергієм Володимировичем буловнесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права постійного користування на земельну ділянку кадастровий номер 7420686000:04:000:0006 за СФГ «Зоряне», на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЧН № 008362, виданого 05.12.2000 року Петрівською сільською Радою народних депутатів. 21.03.2001 року виконкомом Петрівської сільської ради було прийнято рішення «Про внесення змін» у рішення виконкому сільської ради від 16.08.2000 року №37 «Про закріплення земельних ділянок для ведення селянських (фермерських) господарств», яким селянсько-фермерському господарству «Зоряне» передано у користування земельну ділянку площею 52 га. Позивач зазначає, що виконком Петрівської сільської ради згідно діючого на час винесення рішення від 21.03.2001 року «Про внесення змін» законодавства, не був повноважним у силу п.30 ч.1 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» вносити зміни до рішення про передачу права постійного користування земельною ділянкою та зміни до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою. Крім того, зазначає, що внесені в Державний акт записи про зміни мають посвідчуватися підписом начальника районного відділу земельних ресурсів Держкомзему України. Вважає, що зазначене рішення є протиправним та просить визнати його недійсним. Крім того, позивач посилається на те, що реєстрація права постійного користування земельною ділянкою за СФГ «Зоряне» порушує його право у подальшому взяти участь у земельних торгах щодо продажу прав оренди на вказану земельну ділянку, і у разі виграшу, на торгах отримати право оренди і провадити свою господарську діяльність. Тому просить визнати припиненим право постійного користування земельною ділянкою СФГ «Зоряне». Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з викладених у ньому підстав. Зазначає, що позивач дізнався про оскаржуване рішення та порушення його прав у середині 2018 року, тому підстав для застосування строку позовної давності не вбачає. Крім того, вважає, що витрати понесені на правничу допомогу СФГ «Зоряне» не підтверджені належними доказами, а наданий розрахунок адвоката Іванюка Г.І. не містить конкретного переліку виконаних робіт адвокатом. У судовому засіданні представник відповідача Бобровицької міської ради позов не визнала та виклала позицію зазначену у відзиві на позов Бобровицької міської ради, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що рішення виконкому Петрівської сільської ради від 21.03.2001 «Про внесення змін», якимвнесено зміни до Державного акту на право постійного користування землею, серії II - ЧН № 008362 від 05.12.2000 року, виданого [PERSON] для ведення фермерського господарства Петрівською сільською радою Бобровицького району Чернігівської області, ніяким чином не порушує права позивача. Реєстрація права постійного користування спірною земельною ділянкою площею 52 га за СФГ «Зоряне» на підставі Державного акту на право постійного користування землею, відповідає вимогам Закону. Зазначають, що вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою містить ст.141 Земельного Кодексу України. Смерть засновника господарства (голови СФГ «Зоряне» [PERSON]) не є підставою для припинення права користування земельною ділянкою фермерським господарством. Голова фермерського господарства не має права використовувати надану йому у користування для ведення селянського фермерського господарства земельну ділянку без створення СФГ. У такому випадку голова СФГ виступає не як фізична самостійна особа, користувач земельної ділянки, а як представник СФГ. Свої заперечення відповідач обґрунтовує, тим що дійсно, 05.12.2000 року Петрівською сільською радою Бобровицького району Чернігівської області було видано [PERSON] державний акт на право постійного користування землею, серії II - ЧН№ 008362. Даним актом надано право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства площею 51,7321 га, що розташована на території Петрівської сільської ради. Рішенням виконавчого комітету Петрівської сільської ради від 21 березня 2001 року «Про внесення змін» було внесено зміни у рішення виконкому сільської ради від 16 серпня 2000 року за № 37 «Про закріплення земельних ділянок для ведення селянських ( фермерських ) господарств, яким в п. 2 текст абзацу 3 викладено в такій редакції: « - селянському - фермерському господарству «Зоряне» земельну ділянку загальною площею 52,0 га в т. ч. ріллі 50 га, боліт 2,0 га, польових доріг 0, 6 га». Про зазначене рішення було внесено запис до Державного акту на право постійного користування землею серія II - ЧН № 008362 від 05.12.2000 року виданого на ім`я [PERSON] , голову селянсько-фермерського господарства «Зоряне». Тому, оскільки зазначена земельна ділянка передавалась [PERSON] , який помер у 2018 році, у постійне користування для ведення фермерського селянського господарства «Зоряне», головою якого він був, то підстав для припинення права СФГ «Зоряне» постійного користування земельною ділянкою немає і представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відповіді на відзив, яка подана 06.11.2020 позивач посилається на те, що [PERSON] спірну земельну ділянку було надано у користування у 2000 році як фізичній особі, а право постійного користування зареєстровано лише у 2015 році, тобто на момент коли СФГ вже існувало, отже фактичної заміни користувача земельної ділянки не відбулося. Зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі Державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування із власником землі, припиняється у разі смерті користувача і не входить до складу спадщини. У своєму запереченні на відповідь на відзив Бобровицька міська рада зазначає, що відповідь на відзив подана позивачем із порушенням строку встановленого ухвалою суду, тому просить не брати до уваги доводи викладені у відповіді. В іншому, посилаються на доводи викладені ними у відзиві на позов. Представник відповідача СФГ «Зоряне» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що користувачем земельної ділянки згідно Державного акту на право постійного користування землею, серії II - ЧН № 008362 від 05.12.2000 року, виданого [PERSON] для ведення фермерського господарства Петрівською сільською радою Бобровицького району Чернігівської області, з 2000 року і по даний час є СФГ «Зоряне». Після смерті голови СФГ «Зоряне» [PERSON] у 2018 році, право постійного користування землею у СФГ не припинилося. На час винесення спірного рішення від 21.03.2001 року виконком Петрівської сільської ради мав повноваження для прийняття такого рішення, тому підстав для задоволення позову не вбачає. У поданому на позов відзиві представник СФГ «Зоряне» вказує, що позивачем невірно визначена підсудність справи, оскільки позовні вимоги стосуються скасування рішення суб`єкта владних повноважень, а тому просить закрити провадження у справі та стягнути з позивача на користь СФГ «Зоряне» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000 гривень. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Пасічник С.В. в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Також надіслав пояснення щодо позову, в яких зазначено, що 08.07.2020 року до нього звернувся голова СФГ «Зоряне» [PERSON] із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, виникнення права постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 7420686000:04:000:0006, яка розташована на території Петрівської сільської ради. Ним було подано пакет документів, серед яких, зокрема, були рішення виконкому Петрівської сільської ради від 21.03.2001 року «Про внесення змін» у рішення виконкому від 16.08.2000 року, Державний акт на право постійного користування землею серії II - ЧН № 008362 від 05.12.2000 року виданий на ім`я [PERSON] . Після отримання зазначених документів було перевірено наявність підстав для проведення реєстраційних дій передбачених Законом та ним, як суб`єктом повноважним на державну реєстрацію прав, прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.07.2020 року і зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою за СФГ «Зоряне». Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши учасників провадження, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке. Згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЧН № 008362, виданого 05.12.2000 року Петрівською сільською Радою народних депутатів [PERSON] , на підставі рішення виконкому Петрівської сільської ради народних депутатів Бобровицького району Чернігівської області від 16.08.2000 року №37, надано право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 52 га, що знаходиться в адміністративних межах Петрівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області. У подальшому вказаній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 7420686000:04:000:0006 та 07.08.2015 року зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві постійного користування (а.с.13,24). Рішенням виконавчого комітету Петрівської сільської ради від 21 березня 2001 року «Про внесення змін» було внесено зміни у рішення виконкому сільської ради від 16 серпня 2000 року за № 37 «Про закріплення земельних ділянок для ведення селянських (фермерських ) господарств, яким в п. 2 текст абзацу 3 викладено в такій редакції: «селянському - фермерському господарству «Зоряне» земельну ділянку загальною площею 52,0 га в т. ч. ріллі 50 га, боліт 2,0 га, польових доріг 0, 6 га». Дані про наявність зазначеного рішення було внесено до Державного акту на право постійного користування землею серія II - ЧН № 008362 від 05.12.2000 року виданого на ім`я [PERSON] (а.с.13,14). 14.06.2018 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області з заявою щодо вчинення всіх необхідних дій, спрямованих на припинення права [PERSON] на постійне користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства кадастровий номер 7420686000:04:000:0006, загальною площею 51,7321 га, у зв`язку зі смертю останнього. Зазначив, що припинення такого права постійного користування надає можливість в подальшому Головному управлінню Держгеокадастру у Чернігівській області надати в оренду вказану земельну ділянку на конкурсній основі та дозволить залучити значні грошові кошти до державного бюджету (а.с.6). Листом від 13.07.2018 № С-1106/0-860/6-18 Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області повідомило позивача про те, що перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначено статтею 141 Земельного кодексу України є вичерпним. Зазначено, що наявність земель на праві постійного користування згідно з існуючими вимогами законодавства не дозволяє фізичним особам, які ведуть фермерське господарство, передавати їх спадкоємцям, які бажають продовжити ведення фермерського господарства чи будь-яких інших цілей (а.с.7). 05.11.2018 позивач звернувся до відповідача Бобровицької міської ради Чернігівської області з заявою щодо вчинення всіх необхідних дій, спрямованих на припинення права [PERSON] на постійне користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства кадастровий номер 7420686000:04:000:0006, загальною площею 51,7321 га, включення вказаної земельної ділянки до переліку земельних ділянок комунальної власності, права оренди на які виставляються на земельні торги, підготування окремим лотом право оренди на земельну ділянку до земельних торгів та прийняття рішення про проведення земельних торгів щодо продажу оренди на зазначену вище земельну ділянку. Проте, листом від 17.12.2018 № 08-12/2117, йому було повідомлено про неможливість розгляду його звернення у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують смерть [PERSON] (а.с.8,10). Крім того, листом відповідача від 16.04.2019 повідомлено, що додаткова угода до договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства кадастровий номер 7420686000:04:000:0006, загальною площею 51,7321 га не укладалася та Бобровицька міська рада не проводила земельних торгів з продажу прав оренди на зазначену земельну ділянку (а.с.12). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.08.2020, 08.07.2020 зареєстровано право постійного користування земельною ділянкоюдля ведення селянського (фермерського) господарства кадастровий номер 7420686000:04:000:0006 площею 51,7321 га за СФГ «Зоряне», на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЧН № 008362, виданого 05.12.2000 року Петрівською сільською Радою народних депутатів (а.с. 25). Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 17.03.2020 визнано недійснимрішення Бобровицької міської ради Бобровицького району Чернігівської області від 22.03.2019 року № 685-16/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання її в оренду СФГ «Зоряне» для ведення фермерського господарства (01.02) площею 51,7321 га; визнано недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 7420686000:04:000:0006 загальною площею 51,7321 га, укладений 26.03.2019 року між СФГ «Зоряне» та Бобровицькою міською радою Бобровицького району Чернігівської області; скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про інше речове право (право оренди СФГ «Зоряне» на земельну ділянку кадастровий номер 7420686000:04:000:0006 загальною площею 51,7321 га за номером 31571280 від 14.05.2019 року, внесений державним реєстратором Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області Симоненко Оленою Анатоліївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46889554 від 16.05.2019 року. Зазначеним рішенням встановлено порушення процедури передачі в оренду земельної ділянки Бобровицькою міською радою СФГ «Зоряне», чим порушено охоронюваний законом інтерес [PERSON] (а.с.15-23). Позивач у своїй відповіді на відзив зазначив, що спірною земельною ділянкою [PERSON] користувався як фізична особа, тому доводи відповідача про те, що СФГ «Зоряне» було і є користувачем земельної ділянки є такими, що не підтверджуються доказами та фактичними обставинами. Відповідач у запереченні на відповідь на відзив, вказує, що доводи позивача стосовно не підтвердженого фактичного користування земельною ділянкою саме СФГ «Зоряне», не заслуговують на увагу, оскільки в Державний акт на право постійного користування землею від 05.12.2000 внесено відмітку про зміни в землекористуванні на підставі рішення виконкому Петрівської сільської ради від 21.03.2001 «Про внесення змін», яким право постійного користування земельною ділянкою закріплено саме за СФГ «Зоряне». Посилання позивача на порушення Петрівською сільською радою при прийнятті рішення від 21.03.2001 року вимог п.30 ч.1 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції чинній на 09.02.2000 року, суд не приймає до уваги, оскільки згідно цих вимог, виключно на пленарних засіданнях сільська рада приймає рішення саме щодо відчуження відповідно до закону комунального майна. Відчуження - перехід прав власності від однієї особи до іншої. Відчуження передусім пов`язано з переходом прав від одного суб`єкта до іншого, і не може детермінуватися виключно як передавання речі, майна, оскільки майно може бути передано в оренду, користування при збереженні права власності за власником, а не користувачем. В даному випадку рішення про відчуження майна (земельної ділянки) сільською радою не приймалося, а зазначеною нормою Закону не визначено, що передача земельних ділянок у постійне користування є виключною компетенцією сільської ради. Отже виконком Петрівської сільської ради при прийнятті оспорюваного рішення діяв в межах своїх повноважень та в рамках чинного законодавства. При цьому, позивач не ставить питання про визнання недійсним Рішення виконкому Петрівської сільської ради на підставі якого було видано Державний акт на право постійного користування землею серії II - ЧН № 008362 від 05.12.2000 року. Разом з тим, посилання позивача на те, що внесені зміни в Державний акт не посвідчено підписом начальника районного відділу земельних ресурсів Держкомзему України, як того вимагає п.3.9 Наказу Державного комітету по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», також не може бути застосовано до даних правовідносин, оскільки вищезазначеним пунктом передбачено, що лише у разі будь-яких змін у розташуванні меж земельної ділянки або умов її передачі чи надання, які відбулися після видачі Державного акта, ці зміни вносяться одночасно до обох примірників державного акта, а запис про зміни посвідчується підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України. У судовому засіданні позивачем не надано доказів внесення змін до Державного акту щодо розташування меж земельної ділянки або умов її надання. Внесення запису до Державного акту про рішення від 21.03.2001 року у розділ «Зміни в землекористуванні», не є тими змінами в розумінні п.3.9, які підлягають посвідченню підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України. Отже обставини, на які вказує позивач у своєму позові не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Щодо посилання представника СФГ «Зоряне», як на підставу для закриття провадження у справі невірно визначеної підсудності, суд зазначає таке. Велика Палата Верховного Суду у своїх Постановах, зокрема від 09 жовтня 2019 р. у справі № 605/567/17, неодноразово робила висновки, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речове право на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору. Спір у справі, що розглядається, стосується права користування земельною ділянкою, яке підтверджується державним актом, тобто цивільного права, а тому правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами цивільного права. При цьому в разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи користування (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після своєї реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2018 року у справі N 810/2421/16, від 6 червня 2018 року N 826/631/15. Враховуючи це суд не бере до уваги доводи відзиву на позов СФГ «Зоряне». Пунктом 7.27. Постанови ВП ВСУ від 5 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 встановлено, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою. Відповідно до статті 2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» в редакції чинній на час виникнення правовідносин, (далі - Закон № 2009-XII) вказано, що селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляє голова господарства. На ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається Державний акт на право постійного користування землею. У статті 5 Закону № 2009-XII закріплено, що земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у власність або користування. У статті 9 цього Закону передбачалося, що після одержання Державного акта на право постійного користування землею, селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у власність або користування. Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання Державного акта на право постійного користування та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи. З аналізу зазначених норм можна зробити висновок, що після державної реєстрації ФГ набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалася. У справі, яка розглядається, фермерське господарство «Зоряне» як юридична особа, код ЄДРПОУ 31000718, 08.12.2000 року зареєстроване в установленому законом порядку після отримання [PERSON] прав на земельну ділянку, виділену йому для ведення селянського (фермерського) господарства у 2000 році, тому користувачем земельної ділянки є ФГ «Зоряне». Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 12 грудня 2018 року № 388/1103/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц . Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Положеннями пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо регулювання земельних відносин. Згідно статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. З аналізу викладених норм слідує, що прийняття рішень стосовно надання земельних ділянок у користування належить до повноважень органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 55 Конституції, України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Разом з тим, частиною 2 статті 16 ЦК України визначено вичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України) , зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Відповідно до частини 5 статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Отже, аналізуючи зазначені норми та застосовуючи їх до спірних правовідносин, слід дійти висновку, що вказані положення не дозволяють оскаржувати рішення або певні обставини абстрактно, лише тому, що позивач вважає начебто рішенням сільської ради від 21.03.2001 року «Про внесення змін» порушені його права. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права. Порушення має бути реальним, на час звернення до суду стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально визначені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Зі змісту позовних вимог, матеріалів справи, не вбачається, що на момент звернення до суду, рішенням Петрівської сільської ради від 21.03.2001 року були порушені права чи інтереси позивача. Посилання позивача на те, що в подальшому можливе порушення його права на отримання в постійне користування земельної ділянки не заслуговують на увагу, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, якого зі змісту позовних вимог не встановлено. Крім того, статтею 158 Земельного кодексу України, визначено, що лише у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. У постанові ПВСУ від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що вирішуючи спори про припинення права користування земельною ділянкою, суди повинні враховувати, що лише орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це та лише в порядку, визначеному Законом. У випадках визначених нормами Земельного кодексу України, припинення права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку. Отже, цивільне судочинство спрямоване на захист саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів осіб у сфері цивільно-правових відносин, вирішуючи спір, суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дій чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи або законні інтереси особи. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Тобто, право на судовий захист має особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. При цьому, така особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних чинним законодавством інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю з боку відповідачів. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. В обсязі встановлених у даній справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд вважає, що рішення виконкому Петрівської сільської ради від 21.03.2001 «Про внесення змін» ніяким чином не порушує ніяких прав позивача, які б підлягали захисту та відновленню в судовому порядку. Посилання позивача, що право користування земельною ділянкою припиняється разом зі смертю фізичної особи та в подальшому земельна ділянка повинна бути виставлена на аукціон, не заслуговують на увагу, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, право користування земельною ділянкою належить не фізичній особі, а Селянському фермерському господарству «Зоряне» і таке право користування також не порушує ніяких прав позивача. У відповідності до вимог частини першої статті 81 Цивільного процесуального Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або запреречень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити повністю. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позову, понесені ним судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду не підлягають відшкодуванню. Що стосується витрат на правничу допомогу у розмірі 12000 гривень, які адвокат відповідача СФГ «Зоряне» просить стягнути з позивача, то суд доходить такого висновку. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5 зазначеної статті, визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої строни, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №757/47925/15-ц, від 20.06.2018 у справі №127/1284/14-ц, від 27.06.2018 у справі №554/9348/15-ц, від 25.07.2018 у справі №522/4198/ 17-ц, від 23.01.2019 у справі №552/2145/16-ц, від 27.01.2020 у справі № 615/596/18. При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, складності справи, часу, витраченого адвокатом, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Матеріали справи містять договір про надання правової допомоги від 25.10.2020, укладений між відповідачем СФГ «Зоряне» та Іванюк Г.І. згідно якого адвокат зобов`язався представляти інтереси СФГ «Зоряне» у Бобровицькому районному суді у всіх справах, а замовник сплатити винагороду адвокатові за виконані послуги. Як видно із наданого представником відповідача розрахунку витрат на правничу допомогу та квитанції до прибуткового касового ордера, витрати відповідача СФГ «Зоряне» на професійну правову допомогу складають 12000 гривень (400 гривень за годину роботи адвоката). При цьому на попереднє опрацювання матеріалів справи було витрачено 8 годин, формування правової позиції та консультації щодо необхідності збирання додаткових матеріалів по справі 7 годин; підготовка процесуальних документів 9 годин та судове представництво в судових засіданнях 6 годин. З огляду на те, що предметом спору є справа незначної складності, враховуючи обсяг наданих послуг адвокатом, кількість підготовлених адвокатом документів по справі, тривалість судових засідань, в яких приймав участь представник відповідача (адвокат відповідача брав участь у підготовчому судовому засіданні 35 хвилин, а у судовому - 1 годину), виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами, які заявлені у позовній заяві, суд вважає за необхідне зменшити заявлений розмір витрат на надання правничої допомоги до 4210 гривень.

Outcome: dismissed