Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 09 вересня 1995 року вона з відповідачем уклала шлюб, який рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 лютого 2020 року було розірвано. Своє право власності вона зареєструвала у визначений законом спосіб, що підтверджується витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №100723751 від 18 жовтня 2017 року. В даному домоволодінні протягом певного часу вона проживала разом з відповідачем. Однак, нормальні подружні стосунки між ними не склалися, а тільки погіршувалися через те, що колишній чоловік почав простягати до неї руки, обзивати її нецензурно, вчиняти скандали та бійки. Через постійні сварки, скандали та бійки, вона змушена була неодноразово звертатися до правоохоронних органів з проханням вплинути на колишнього чоловіка. Враховуючи, що будинок є її особистою власністю та подальше сумісне життя з відповідачем неможливе, та у зв`язку з тим, що він відмовляється добровільно висилитися, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач та її представник в судовому засіданні наполягали на задоволенні позовної заяви. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що обставини викладені в позовній заяві не відповідають дійсності, матеріали справи не підтвердженні доказами. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Зезик В.А., що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6). Відповідач [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] , який був розірваний рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.02.2020 року (а.с. 7). Згідно довідки за результатами перевірки заяви гр. [PERSON] , складеною 27.08.2019 року №43/5521 встановлено, що [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП. Також гр. [PERSON] був винесений терміновий заборонний припис стосовно кривдника та заборонено в будь-який спосіб контактувати з [PERSON] на п`ять днів (а.с. 8). Згідно з Довідкою за результатами перевірки заяви гр. [PERSON] , складеною 16.06.2020 року №43/4510 встановлено, що [PERSON] постійно зневажливо ставиться до [PERSON] та образливо чіпляється. Принижує честь та гідність. З [PERSON] було проведено профілактичну бесіду про недопущення порушення чинного законодавства (а.с. 9). Згідно з Довідкою за результатами перевірки заяви гр. [PERSON] , складеною 13.07.2020 року №43/5166 встановлено, що [PERSON] постійно зневажливо ставиться до [PERSON] та образливо чіпляється. Принижує честь та гідність. З [PERSON] було проведено профілактичну бесіду про недопущення порушення чинного законодавства (а.с. 10). Частинами 1, 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Із змісту ч. 1 ст. 109 ЖК України, вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (частина перша статті 116 ЖК УРСР). Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК УРСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: - систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; - використання його не за призначенням; - систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Зазначена правова позиція висвітлена у постанові Верховного суду від 04 березня 2019 року по справі № 755/14630/15-ц. Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 за №2 при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд вважає, що в ході розгляду цієї справи знайшли своє підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилалася в обґрунтування своєї позовної вимоги про виселення відповідача з вказаного житлового будинку. Шлюбні відносити між сторонами припинено, відповідачем порушуються правила співжиття, проявляється негативне відношення до позивача, яка є власником житлового будинку, отже це є причинами, що робить неможливим для позивача проживання із ним в одному будинку. З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову в цій частині. Стосовно позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку в будинку [ADDRESS] , суд не вбачає підстав для її задоволення, оскільки вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Позовна вимога про зняття відповідача з реєстраційного обліку є похідною від вимоги про виселення. Зняття з реєстрації має відбуватись на підставі рішення суду про виселення, а тому підстави для її задоволення відсутні. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 9, 10, 109, 116 ЖК УРСР, ст.ст. 311, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial