Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною в якій просив суд усунути перешкоди в спілкуванні та вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO] та визначати спосіб участі у вихованні малолітнього сина. Позивач у судове засідання з'явився, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання з'явилася, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представник Служби у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явився. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 2012 року і під час шлюбних відносин 15 травня 2013 року у них народилась спільна дитина - [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER], видане виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 20.05.2013 року).(а.с.4). Проте у подальшому подружнє життя не склалося і за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний і дитина залишилася проживати з відповідачкою, перешкоджає позивачу у вільному спілкуванні з дитиною. Як встановлено у судовому засіданні, позивач має бажання бачитися зі своїм сином, спілкуватися з ним і приймати активну участь в його вихованні, розвитку та житті. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, не досягнувши з [PERSON] згоди щодо побачень та спілкування з сином, позивач звернувся до Дніпропетровської районної адміністрації Дніпропетровської області щодо визначення участі у вихованні сина, Дніпропетровською РДА було подано висновок, згідно якого є доцільним встановити зустрічі батька [PERSON] з сином [PERSON], [INFO] у середу з 16.00 до 20.00 години та у неділю з 09.00 до 12.00 години в присутності матері [PERSON] або бабусі [PERSON] в місцях відповідно до віку та розвитку дитини, забезпечуючи належний догляд та не порушуючи режиму дитини, що відображено у висновку №1-39 від 28.10.2014 року.(а.с.17-18). Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 142 СК України зазначає, що діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Згідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та Моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно вищевказаних статей Сімейного Кодексу України, позивач має повне право на безперешкодне спілкування зі своїм сином та приймати безпосередню участь, за відсутності будь-яких інших осіб і питання виховання дитини, батьки вирішують спільно, тому позивач, як батько, зобов'язаний брати участь у вихованні своєї дитини і має право на особисте спілкування з сином, і ніхто не має права перешкоджати йому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Зокрема, частиною 2 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства», батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Отже, із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Таким чином, враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині встановлення місця та часу спілкування батька з дитиною, а саме в рамках спілкування визначених висновком Дніпропетровської РДА Дніпропетровської області №1-39 від 28.10.2014 року.

Outcome: partial