Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що 01 березня 2016 року його незаконно звільнено з посади директора КП «Поділля» на пыдставы п.1,2 ст.41 КЗпП України,вважає звільнення незаконним та просить поновити на роботі, стягнути невиплачену заробітну плату за заробітну плату час вимушеного прогулу. У судове засідання позивач та представник зявилися, підтримали уточнення до позовних вимог, позивач надав суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON] в судове засідання з'явився, заперечив проти позовних вимог. Представник комунального підприємства «Поділля» в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце судового розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі розпорядження [PERSON] сільської ради №3 від 08 січня 2016 року прийнято на посаду директора КП «Поділя». Рішенням другої сесії [PERSON] сільської ради №8 від 24 грудня 2015 року останнього на час проведення перевірки підприємства засновником відсторонено від займаної посади та зобовязано надати повну та вичерпну інформацію стосовно діяльності даного підприємства. В результаті проведеної інвентаризації основних засобів та товаро - матеріальних цінностей КП «Поділля» сільським головою [PERSON] сільської ради обєднаної територіальної громади [PERSON] виявлено нестачу основних засобів та товаро матеріальних цінностей відповідно до протоколу від 08 лютого 2016 року та повідомлено правоохоронні органи про факт розтрати цінностей та фінансово-господарську діяльність комунального підприємства. Згідно розпорядження [PERSON] сільської ради №20 від 01 березня 2016 року [PERSON] звільнено з посади директора КП «Поділля»на підставі п.1, 2 ст.41 КЗпП України. У зазначеному розпорядженні не наведено ні фактичних, ні юридичних підстав звільнення. Крім цього, в супереч вимог ч.2 ст.47 КЗпП розпорядження, не видавалося порушнику трудової дисципліни та не відбиралось пояснення в [PERSON] силу вимог ст.149 КЗпП України яка визначає, що стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку та до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Суд вважає, що важливим елементом застосування п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення, бажано, конкретних трудових обовязків. Верховний Суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх рішеннях звертають увагу, що за змістом п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України підставою для звільнення є вчинення особою разового грубого порушення трудових обовязків, а не триваюче порушення, зокрема, неналежне виконання своїх обовязків тощо. Згідно з позицією Верховного суду України, яка була викладена в Ухвалі від 21 липня 2010 р., характер проступку та обставини, за яких його вчинено, не свідчать про те, що таке порушення трудових обовязків є грубим. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Враховуються характер дій або бездіяльності працівника, вчинення порушення умисно або з необережності та суттєвість наслідків порушення: негативні наслідки, які настали, або такі, що ймовірно могли настати із завданням роботодавцю значної матеріальної або моральної шкоди, зокрема невиконання вимог податкового, трудового, господарського законодавства. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992, № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 р. тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю. Представником відповідача в силу вимог ст.60 ЦПК України не доведено та не представлено доказів, які вказують в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення позивача (грубе порушення), чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 1,2 ст. 41 КЗпП, не доведено причинно-наслідкового звязку між вчиненим одноразовим порушенням трудових обовязків і шкідливими наслідками, які спричинило або могло спричинити це порушення. Крім цього, відповідно до п.2 ст.41 КЗпП трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Виходячи з вище наведеного, враховуючи положення Статуту підприємства, відсутність договору про повну матеріальну відповідальність [PERSON] суд приходить до висновку, що представником відповідача не доведено, що посада директора КП «Поділля» повязана з безпосереднім обслуговуванням грошових, товарних або культурних цінностей, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Зважаючи на викладене суд вважає, що звільнення [PERSON] з підстав п.1,2 ст.41 КЗпП України з посади директора КП «Поділля» є незаконним тому достатньо підстав для визнаннянезаконним та скасування розпорядження [PERSON] сільської ради №20 від 01 березня 2016 року про звільнення з посади директора КП «Поділля». Відповідно до положень ч.2 ст. 235 КЗпП України - при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно роз'яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число \~календарних днів за цей період. Даними довідки комунального підприємства «Поділля» підтверджується розмір, виплаченої заробітної плати позивачу у листопада грудні 2015 року 1378 грн.Отже, середньоденна заробітна плата складає: 1378 грн. / 44 роб. днів = 62,64 грн. Кількість робочих днів вимушеного прогулу з 01 березня 2016 року по 26 жовтня 2016 року складає 164 робочих дні. Отже, заробіток за час вимушеного прогулу за зазначений період \~складає 10272 грн. 96 коп. (164 роб.дні х 62,64 грн.). Враховуючи вище викладене, беручи до уваги, що дійсно мало місце незаконне звільнення позивача тому позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню, з \~комунального підприємства «Поділля» підлягає стягненню на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 10272 грн.96 коп. з нарахуванням і утриманням з суми середнього заробітку податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових плати при виплаті цих коштів. Також, до стягнення на користь останнього підлягає сума заборгованості по заробітній платі за січень лютий 2016 року у розмірі 1744,17 грн. так, як [PERSON] в супереч вимогам ст.46 КЗпП України 25.12.2015 року незаконно було відсторонено від займаної посади на підставі рішення сесії сільської ради. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зокрема, відповідно до ч.ч.2, 3, 4, 5ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода відшкодовується грішми, майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Беручи до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають до часткового задоволення вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди так, як розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психологічних), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості), беручи до уваги тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому, суд вважає, визначити позивачу моральну шкоду, що підлягає до стягнення з відповідача [PERSON] сільської радиу розмірі 1000 грн. Суд вважає, що позовні вимоги знайшли підтвердження у судовому засіданні тому розпорядження [PERSON] сільської ради №20 від 01 березня 2016 року про звільнення з посади директора КП «Поділля» [PERSON]є незаконним та підлягає скасуванню, позивач підлягає поновленню на зазначеній посаді з стягненням на його користь оплати за вимушений прогул у розмірі 10272,96 грн. та заборгованості по заробітній платі у розмірі 1744,17 грн., та моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Судові витрати, згідно ст.88 ЦПК України підлягають стягненню рівними частинами з відповідачів на користь держави, відповідно до пропорційного задоволення позовних вимог.

Outcome: partial