Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів, в якому зазначив таке. 20 серпня 2009 року між Фондом та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0464/2009, згідно якого відповідач отримала кредит в сумі 10000,00 грн. Цей кредит [PERSON] зобов`язувалася повертати щоквартально до 20 числа поточного кварталу рівним частинами основного боргу згідно графіку, починаючи з 20.08.2010. В якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором, цього ж дня, між Фондом та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого останній зобов`язувався солідарно відповідати перед позивачем у повному обсязі за несвоєчасне та в повному обсязі виконання боргових зобов`язань [PERSON] . Посилаючись на те, що відповідачі не виконують своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, станом на момент подання позову утворилась заборгованість в сумі 12498,71 грн. Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачам надати суду та позивачу відзив на позовну заяву, а позивачеві протягом п`яти днів після отримання відзиву надати відповідь на відзив. Протягом встановленого строку відповідачі відзивів на позовну заяву до суду не надавали, про відкриття провадження були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином в строки встановлені договором або законом. У разі невиконання, або неналежного виконання зобов`язань в односторонньому порядку, сторона винна в порушенні зобов`язання, крім обов`язку виконати взяті зобов`язання, повинна нести цивільну відповідальність відповідно умов договору або закону. Судом встановлено, що між Фондом та відповідачем [PERSON] 20.08.2009 був укладений кредитний договір № 0464/2009, згідно якого відповідач отримала кредит в сумі 10000,00 грн. Цей кредит [PERSON] зобов`язувалася повертати щоквартально до 20 числа поточного кварталу рівним частинами основного боргу згідно графіку, починаючи з 20.08.2010. Також умовами кредитного договору (пункти 2.7 та 2.8) передбачено, що за користування кредитом встановлюється плата 3% річних від суми кредиту, що знаходиться у користуванні. Такий же відсоток передбачений за надання та управління кредитом. Розрахунком заборгованості, даними про повернення кредиту, розрахунком відсотків підтверджується факт, що станом на 13.08.2019 року у відповідача [PERSON] перед Фондом виникла заборгованість на загальну суму 12498,71 грн. яка складається з: заборгованості за кредитом 9297,21 грн.; 3% за користування кредитом 1600,75 грн.; 3% за видачу та управлінням кредитом 1600,75 грн. Наявність простроченої заборгованості перед позивачем свідчить про порушення виконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, тому позовні вимоги в частині розірвання кредитного договору та стягнення неї заборгованості підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується вимог про стягнення цієї заборгованості з другого відповідача [PERSON] , як солідарного боржника на підставі договору поруки, суд вважає необхідним зазначити таке. Судом встановлено, що того ж дня, коли було укладено кредитний договір № 0464/2009 з відповідачем [PERSON] , між Фондом та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки, за умовами якого останній зобов`язувався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та в повному обсязі виконання зобов`язання боржника за кредитним договором № 0464/2009 від 20.08.2009 (див. п. 1.1 договору). Даним договором не встановлено строку дії поруки, а лише зазначено у яких випадках вона припиняється. Зокрема в договорі вказано, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором (п. 6.1 договору), що за своєю сутністю відповідає вимогам частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору). Частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору поруки) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Отже, зобов`язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов`язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору). Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу (в редакції, що діяла на момент укладення договору) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З наведеного йдеться, що порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Даний правовий висновок був висловлений Верховним Судом України 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662 цс 15. Як вбачається з умов кредитного договору № 0464/2009 від 20.08.2009 та графіку повернення кредиту, крайній строк сплати останнього платежу відповідачем [PERSON] на погашення кредиту - 20 серпня 2016 року. В даному випадку за приписами частиною четвертою сттаті 559 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору) позивач повинен був звернутись з позовом до поручителя [PERSON] за стягненням останнього чергового платежу протягом шести місяців після спливу дати останнього платежу за кредитним договором, тобто не пізніше 20 лютого 2017 року включно. В іншому випадку договір поруки припиняє свою дію з 21 лютого 2017 року. Позивач із даним позовом до суду звернувся 25 серпня 2019 року (про свідчить поштовий штемпель на конверті про відправлення поштової кореспонденції), тобто після припинення строку дії поруки. Оскільки до припинення дії договору поруки позивач свої вимоги до відповідача [PERSON] не пред`являв, у зв`язку з чим втратив суб`єктивне право вимагати повернення боргу від другого відповідача у справі, у задоволенні позову щодо нього слід відмовити. З огляду на те, що вимоги позивача до першого відповідача задоволені в повному обсязі, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з [PERSON] на користь позивача слід стягнути його витрати щодо сплати судового збору.

Outcome: partial