Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати його особистою приватною власністю домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке має в цілому наступні характеристики: на земельній ділянці площею 1032 м? по фактичному користуванні, розташовані: А-1 - житловий будинок - шл.блок, обклад. цеглою - житловою площею 59,5 м?, загальною площею 102,4 м?; Б - літня кухня - шл.блок; В - погріб з шийкою - цегла; сараї: Г - цегла, Д - шл.бетон, Е - дерев.; Ж - убиральня - цегла; З - душ - цегла; №1-10, Ш - споруди, а також просив усунути позивачу перешкоди в користуванні домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстрації і виселення. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року розірвано. Перебуваючи у шлюбі позивачем було придбано домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке відповідно до умов договору купівлі-продажу придбано за 266354 грн. Звертає увагу, що придбання вказаного домоволодіння здійснювалось виключно за особисті кошти позивача, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй на праві приватної власності на підставі договору дарування, а саме квартири [ADDRESS] , за загальною ціною 405600 грн, що еквівалентно 52000 доларів США. Вказує, що відповідач визнає обставину придбання даного домоволодіння за особисті кошти позивача, але вважає, що йому належить частка в зазначеному будинку з господарськими будівлями та спорудами. Зазначає, що відповідач не здійснює будь-яких належних та необхідних дій по утриманню будинку (ремонт, інше утримання будинку), окрім того відповідач в категоричній формі відмовляється сплачувати комунальні платежі, всі витрати за отримання комунальних послуг здійснюються виключно позивачем. Добровільно залишити домоволодіння відповідач відмовляється, хоча має у власності житлове приміщення (квартира). Позивач звертає увагу, що відповідач постійно здійснює по відношенню до позивача психологічне насильство, про що здійснювались неодноразові виклики до правоохоронних органів та неодноразово складались протоколи про адміністративне правопорушення. Проживання та реєстрація відповідача за вказаною адресою порушує права позивача, оскільки вона не має можливості в повному обсязі розпорядитися своїм майном, також реєстрація відповідача впливає на збільшення вартості комунальних платежів, які відповідач відмовляється сплачувати. Вказані дії, на думку позивача, вказують на порушення права приватної власності та підлягають захисту шляхом усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, а саме зняття з реєстрації та виселення. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2021 року задоволено заяву позивача [PERSON] про звільнення від сплати судового збору та звільнено [PERSON] від сплати судового збору у розмірі 11837,20 грн за подання до суду позовної заяви, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі за правилами загального позовного провадження. 1 липня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що позивач шляхом шахрайських дій оформила договір дарування квартири [ADDRESS] . Звертає увагу, що саме [PERSON] , яка є матір`ю позивача, та [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, давали позивачу гроші в сумі 19000 доларів США на покупку вказаної квартири. Твердження позивача про те, що відповідач в категоричній формі відмовляється сплачувати комунальні платежі і не здійснює будь-яких належних та необхідних дій по утриманню будинку не відповідають дійсності. Стосовно тверджень позивача щодо здійснення відповідачем психологічного насильства по відношенню до неї вказує, що таке дійство має місце, але має і пояснення таким діям, на сьогоднішній день це питання закрито повністю і розглядати його немає потреби, оскільки відповідач не проживає з позивачем за однією адресою. Враховуючи викладене, просив повністю відмовити в задоволенні позову. У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача [PERSON] вважає, що твердження відповідача не містять під собою правового обгрунтування та є його особистою думкою та припущенням, що не підтверджується будь-яким належним та допустимим доказом. Відповідач в проміжок часу 8 років, а саме в період з 28 жовтня 1996 року по 13 вересня 2004 року взагалі був відсутній поряд з позивачем та не вів спільне господарство, взагалі не приймав участь в сімейному житті та не здійснював будь-яке фінансове забезпечення, оскільки відповідач перебував у місцях позбавлення волі. Також у відзиві на позовну заяву відповідач підтвердив обставини щодо здійснення ним раніше психологічного насильства по відношенню до позивача, але як зазначає відповідач, це було до 3 червня 2021 року, оскільки саме з цього часу він проживає окремо за іншою адресою. Позивач вказує, що відповідач продовжує з`являтися за спірною адресою, оскільки там перебуває його рідна матір, та при першій можливості ображає позивача та дітей, висловлюється нецензурними словами. Крім того, 3 червня 2021 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська по справі №204/3302/21 прийнято постанову, якою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, яке полягає у вчиненні домашнього насилля. Також 20 травня 2021 року поліцейським СПДН ВП Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області стосовно відповідача виносився терміновий заборонний припис щодо вчинення домашнього насильства психологічного характеру. Зауважує, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого письмового доказу, щоб підтверджував, встановлював та доводив обґрунтованість його правової позиції. Представник позивача [PERSON] та позивач у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. представник позивача [PERSON] в судовому засідання додатково вказав, що також наявні підстави для виселення відповідача передбачені ст. 116 ЖК України. Позивач в судовому засіданні додатково пояснила, що хоче звільнити дітей від насильства. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON] , позивача, відповідача, свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. З 24 квітня 1992 року сторони перебували у шлюбі, який заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року, що набрало законної сили 17 березня 2020 року, розірвано (а.с.13-15). 29 травня 2009 року між позивачем, як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, укладено попередній договір до договору купівлі-продажу нерухомого майна, де вказано, що покупець зобов`язується купити, а продавець зобов`язується продати квартиру [ADDRESS] , що належить продавцю на підставі договору дарування, за 405600 грн, що еквівалентно 52000 доларам США (а.с.17). Відповідно до копії акту приймання передачі грошових коштів від 10 червня 2009 року [PERSON] та [PERSON] передали грошові кошти в сумі 405600 грн, що в еквіваленті до долара США складає 52000, а позивач отримала в повному обсязі за продаж квартири [ADDRESS] (а.с.18). 10 червня 2009 року позивачем було відчужено нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , що належала їй на підставі договору дарування квартири від 16 липня 2004 року. Продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчинено за 61400 грн (а.с.16,84-87,90). Спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 10 червня 2009 року (а.с.19-21, 32-35). Відповідно до п. 2.1. договору купівлі-продажу домоволодіння від 10 червня 2009 року, продаж домоволодіння за домовленістю сторін вчинено за 266354 грн, що еквівалентно сумі у 35000 доларів США. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 4 грудня 2009 року (а.с.23, 31). Також відповідач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.24). З відповіді управління-служби у справах дітей Адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради №С-1359 від 1 червня 2021 року встановлено, що 29 квітня 2021 року за адресою проживання позивача комісією у складі представників суб`єктів соціальної роботи було здійснено вихід з метою з`ясування обставин, зазначених у заяві, та складено акт обстеження житлово-побутових умов малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Комісія прийшла до висновку, що житлово-побутові умови за адресою: [ADDRESS] , задовільні, умови перебування дітей належні. З відповідачем було проведено профілактичну бесіду, ознайомлено з необхідним змістом статей СКУ, ККУ, АКУ, попереджено про відповідальність у разі невиконання батьківських обов`язків (а.с.82). 26 квітня 2021 року УПП в Дніпропетровській області винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника - позивача, у зв`язку зі скоєнням нею домашнього насильства 26 квітня 2021 року о 20 год. 00 хв. за адресою: [ADDRESS] , провокувала конфлікт відносно свого колишнього чоловіка [PERSON] (а.с.102). 20 травня 2021 року ВП Дніпровським РУП ГУНП в Дніпропетровській області винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника - відповідача, у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства 20 травня 2021 року о 13 год. 00 хв. за адресою: [ADDRESS] , психологічного характеру відносно колишньої дружини [PERSON] , внаслідок чого у останньої знервований стан (а.с.83). На підтвердження факту утримання спірного домоволодіння суду надано копії квитанцій за певні періоди про сплату житлово-комунальних послуг як позивачем, так і відповідачем (а.с.93-94, 97-100, 104). Допитана в якості свідка [PERSON] , яка є сусідкою сторін за спірною адресою приблизно з 2012 року, пояснила, що вона добре знає сторін та живе через будинок від них, знає, що у них часто буває поліція, але під час сварок вона ніколи не була присутня. Також додатково пояснила, що відповідач відноситься до спільних з позивачем дітей, як має відноситися батько до дітей. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги в частині визнання майна особистою приватною власністю судом враховується наступне. У статті 57 СК України наведено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, у відповідності до п.п.2 та 3 ч.1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування та за кошти, які належали їй, йому особисто. Відтак, сам лише факт набуття подружжям чи чоловіком або дружиною майна під час шлюбу не є безумовною підставою для поширення на це майно правового статусу спільної сумісної власності, оскільки необхідно довести не лише, що майно придбане під час шлюбу, а й те, що джерелом набуття цього майна виступили спільні кошти чи спільна праця подружжя. Окрім цього, законодавцем окремо визначено перелік майна, що відноситься до особистої приватної власності дружини чи чоловіка, незважаючи на те, що набуте у власність під час перебування у шлюбі. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , було придбано за її особисті кошти, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй на підставі договору дарування, за 405600 грн, що еквівалентно 52000 доларів США. Проте, суд не може прийняти до уваги такі доводи, оскільки продаж квартири, що належала позивачу на підставі договору дарування було здійснено за 61400 грн, яких вочевидь не достатньо для того, щоб повністю оплати вартість спірного домоволодіння, яке було придбано позивачем за 266354 грн, що еквівалентно сумі у 35000 доларів США. Посилання позивача на попередній договір до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 травня 2009 року відповідно до якого сторони правочину зобов`язалися здійснити купівлю-продаж нерухомого майна, що належало позивачу на підставі договору дарування, за 405600 грн, що еквівалентно 52000 доларів США, судом до уваги не приймаються з огляду на наступне. Частиною першою статті 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Однак, як встановлено в судовому засіданні, основний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10 червня 2009 року за адресою: [ADDRESS] , вчинено зовсім на інших умовах, у тому числі, в частині ціни договору, а тому суд не приймає до уваги умови, що визначені попереднім договором до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 травня 2009 року та копію доданої до нього розписки. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Станом на час розгляду справи договір купівлі-продажу домоволодіння від 10 червня 2009 року, на підставі якого позивач стала власником спірного майна, є правомірним. Отже, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Позивачем не доведено, що спірне нерухоме майно належить їй на праві особистої приватної власності, доказів купівлі спірного майна [PERSON] за кошти, які належали їй особисто, суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині усунення позивачу перешкод в користуванні домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстрації і виселення, судом враховується наступне. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Встановлено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного домоволодіння. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Частиною четвертою статті 156 ЖК України визначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що судом встановлено, що спірне домоволодіння є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, відповідач не втратив право власності на вказане домоволодіння, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Крім того, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи представника позивача щодо наявності підстав для виселення відповідача відповідно до норм статті 116 ЖК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Пунктом 17 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Статтею 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачені спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству, до яких належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. На підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття, позивач посилалась на характеристику з місця роботи відповідача та терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 20 травня 2021 року (а.с.81,83). Однак, з наданої суду характеристики можливо лише встановити поведінку відповідача на роботі, а посилання позивача на терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 20 травня 2021 року судом до уваги не береться, оскільки аналогічний терміновий заборонний припис стосовно кривдника був винесений поліцією 26 квітня 2021 року і стосовно позивача, що свідчить лише про наявність конфлікту між сторонами у справі (а.с.102). Інші докази протиправної поведінки відповідача щодо позивача в матеріалах справи відсутні. Доказів того, що позивач зверталася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно відповідача суду також не надано. Випадки застосування до відповідача інших спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству також не були встановлені в судовому засіданні. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] знає лише, що у сторін часто буває поліція, але під час сварок вона ніколи не була присутня. Будь-яких протиправних дій відповідача щодо дітей з показів даного свідка також не встановлено. Отже, в судовому засіданні не встановлено фактів вжиття до відповідача заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Таким чином, судом не встановлено передбачених законом підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та його виселення. З огляду на викладене, підстави для задоволення позовних вимог про усунення позивачу перешкод в користуванні домоволодінням, визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстрації і виселення, також відсутні. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В даному випадку, судом враховується правова позиція викладена Верховних Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у цивільній справі № 647/1683/15-ц. Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Інші доводи позивача та її представника висновків суду не спростовують. Оскільки, у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати, на підставі ст. 141 ЦПК України, розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed