Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що він працював на підприємстві відповідача директором. 28.04.2015р. був звільнений з підприємства за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. В день звільнення відповідач не провів з ним повного розрахунку і не виплатив заборгованість по заробітній платі в сумі 21709,42грн., яка не виплачена до теперішнього часу. У звязку з цим відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з моменту звільнення по день направлення позову до суду 145 робочих днів, у розмірі 28957,95грн. та моральну шкоду в розмірі 10000,00грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, уточнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і просив стягнути відповідну суму за період з дня звільнення по день постановлення судового рішення. Також пояснив, що причина звільнення позивача з підприємства немає правового значення для вирішення даного спору, сам факт трудових відносин і наявність заборгованості підприємством не оспорюється. Розмір заборгованості підтверджений довідкою відповідача. Дійсно в листопаді 2014р. позивач отримав рішення КТС про стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі в сумі 11825,62грн. і дане рішення знаходиться на примусовому виконанні. Але жодних виплат після звільнення, в т.ч. і тих, що були стягнуті за рішенням КТС, відповідач не здійснив. Посилання представника відповідача на те, що позивач не звертався до них з заявами про виплату заробітної плати, є безпідставними, оскільки у відповідача є реквізити банківської карти позивача для здійснення відповідних виплат. Вважає, що неправомірними діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, оскільки порушено право на належну оплату праці, розрахунок не проведено до теперішнього часу, заробітна плата була єдиним джерелом доходів позивача, після звільнення він не працевлаштувався, вимушений захищати свої права в суді. Просить позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не прибула за невідомими причинами, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, заяви про розгляд справи у її відсутність не надала, надала письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги не визнала повністю, мотивувавши це тим, що позивач був звільнений не за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України, а за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП за систематичне невиконання своїх трудових обовязків без поважних причин. На даний час наказ про звільнення позивач оскаржує в судовому порядку. Позивач не повідомив суду, що 19.11.2014р. він звертався до КТС, що дії на підприємстві, з заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 11\~825,62грн. за період з липень-жовтень 2014р. і КТС було видано посвідчення №19 про стягнення вказаної суми. 01.12.2014р. позивач звернувся до ВДВС Запорізького РУЮ з заявою про примусове виконання посвідчення КТС і було відкрито виконавче провадження. Таким чином, частина заборгованості по заробітній платі була вже стягнута. Також повідомила, що відповідач не мав можливості виплатити усю заборгованість по заробітній платі, оскільки рахунки підприємства арештовані, на майно накладено арешт, для отримання заробітної плати позивач на підприємство не зявлявся, номер рахунку не повідомив, що свідчить про небажання позивача отримати належну йому заробітну плату з метою збільшення періоду нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача за наявними у справі доказами. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За ст.47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п.20 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, ст.237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником чи уповноваженим ним органом моральної шкоди робітнику, що здійснюється у випадку, якщо порушення законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих стосунків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд встановив, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача директором з 12.02.2014р. по 28.04.2015р. та був звільнений на підставі наказу № 03-05/34к від 28.04.2015р., що підтверджується копією контракту та копією вказаного. Також судом встановлено, що в день звільнення та до теперішнього часу, відповідач не провів з позивачем повний розрахунок, не виплатив позивачу заробітну плату. Заборгованість по заробітній платі на день звільнення позивача та на момент розгляду справи судом згідно з наданою відповідачем довідкою становить 28\~760,14 грн. Рішенням КТС ДП «ДГ «Елітне» ІОК НААН» №19 від 19.11.2014р. на користь позивача [PERSON] за його зверненням було стягнуто з ДП «ДГ «Елітне» ІОК НААН» заборгованість по заробітній платі в сумі 11\~825,62грн. за період з липень-жовтень 2014р. На підставі вказаного рішення КТС було видане відповідне посвідчення, яке за заявою позивача від 18.12.2014р. звернуто до примусового виконання до ВДВС Запорізького РУЮ Запорізької області та на даний час знаходиться на примусовому виконанні. Вказані обставини сторонами не оспорюються. Зясувавши всебічно, повно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши надані суду докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі, оскільки саме відповідач зобовязаний був в день звільнення здійснити з позивачем повний розрахунок. Але судом достовірно встановлено, що відповідач такого розрахунку не здійснив, що є підставою для стягнення заборгованості по заробітній платі в судовому порядку. При цьому, фактична причина звільнення та оскарження позивачем наказу про звільнення, на що посилається представник відповідача в своїх запереченнях, немає правового значення для вирішення даного спору, що стосується заборгованості по заробітній платі за час роботи позивача на підприємстві відповідача. Сам факт трудових відносин і наявність такої заборгованості сторонами не оспорююється і підтверджується відповідними письмовими доказами. Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з того, що загалом на день звільнення та на момент розгляду справи вона становить 28\~760,14грн. Але судом встановлено, що в той же час заборгованість по заробітній платі за період липень-жовтень 2014р. в сумі 11\~825,62грн. була стягнута з підприємства на користь позивача за рішенням КТС №19 від 19.11.2014р., яке звернуто до примусового виконання і на даний час не виконано. Таким чином, спір між сторонами щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за період липень-жовтень 2014р. в сумі 11\~825,62грн. вже був вирішений, у звязку з чим на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 16\~934,52грн. (28\~760,14грн. - 11\~825,62грн.). Також суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача на підставі ст.117 КЗпП середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки судом достовірно встановлено і не оспорюється сторонами, що відповідач не здійснив повний розрахунок з позивачем в день його звільнення, і заборгованість по заробітній платі, в т.ч. і та, що стягнута за рішенням КТС №19 від 19.11.2014р., по день розгляду судом даної справи не виплачена. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Посилання представника відповідача на те, що банківські рахунки підприємства та майно арештовано, суд вважає безпідставним, оскільки суду не надані докази, що підтверджують ці обставини. Крім того, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. Посилання представника відповідача на ту обставини, що позивач після звільнення не звертався з вимогою про виплату йому заборгованості по заробітній платі, не ґрунтується на законі і не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки обовязок виплати заробітної плати, в т.ч. і в день звільнення, покладений законом виключно на роботодавця і не залежить від волі працівника. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з періоду затримки - з 29.04.2015р. по 19.02.2016р., та розміру середньоденного заробітку позивача, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок). Згідно вказаного Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. \~\~\~\~ Згідно довідки ДП «ДГ «Елітне» ІОК НААН» заробітна плата позивача за останні фактично відпрацьовані два місяця роботи, що передували дню звільнення, становить: лютий 2015р. 4176,06грн., березень 2015р 3874,00грн. Відпрацьовано в ці місяці відповідно 20 та 21 робочих дня. Середньоденна заробітна плата позивача буде становити: (4176,06грн. + 3874,00 грн.) : (20+21) = 196,34грн. Строк затримки розрахунку з 29.04.2015р. по 19.02.2016р. за встановленим 5-денним робочим тижнем роботи підприємства відповідача становить 205 днів. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку на день ухвалення рішення становить: 196,34грн. х 205днів = 40\~249,70грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. \~ При постановленні рішення суд не приймає до уваги розрахунки суми середньоденного заробітку, що застосовується при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, здійснені позивачем (199,71грн) та відповідачем (184,48грн), оскільки вони проведені не у відповідності до вищевказаного Порядку. Оцінивши обставини справи, суд також вважає, що неправомірними діями відповідача, які виразилися в порушенні строків виплати позивачу заробітної плати та непроведенні з ним повного розрахунку в день звільнення, позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки порушення законних прав на належну оплату праці призвело до душевних страждань, він хвилювався, нервував, був порушений звичний спосіб його життя, і він змушений був докладати додаткових зусиль для його організації, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України є підставою для стягнення моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд відповідно до ст.23 ЦК України враховує характер правопорушення, глибину фізичних і моральних страждань, погіршення здібностей або позбавлення позивача можливості їх реалізації, беручи до уваги, що заробітна плата була для позивача основним джерелом доходів, заборгованість по заробітній платі не виплачена протягом тривалого часу, а також вимоги розумності та справедливості і те, що моральна шкода є умовним поняттям і її визначення не піддається математичним формулам. За вказаних обставин суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 1000,00грн. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 10000,00грн. суд знаходить перебільшеним. На підставі вищевикладеного, позов слід задовольнити частково. Оскільки на підставі Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову, з відповідача на користь держави відповідно до вказаного Закону (в редакції, що діяла на момент подання позову до суду) пропорційно задоволеним вимогам майнового характеру (заборгованість по заробітній платі в сумі 16\~934,52грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільнення в сумі 40\~249,70грн.) підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 571,84грн. та за вимоги немайнового характеру (моральна шкода) - в розмірі 487,20грн., усього 1059,04 грн.

Outcome: partial