Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 08.02.2018 року мотивуючи тим, що він та [PERSON] є власниками частини житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та будівлями, по 8/100 частини кожен, за адресою: [ADDRESS], яка складається із 2-х житлових кімнат розміром 10,8 кв.м. та 11,0 кв.м., коридору 1,3 кв.м, вбиральні 1,0 кв.м., кухні 3,5 кв.м. В цій частині будинку зареєстровані і фактично проживають двоє осіб: [PERSON] та [PERSON]. 22.05.2007 року у вказаному житловому приміщенні було зареєстровано, як члена сім'ї, сестру [PERSON], [PERSON], яка перебуває на території України на підставі посвідки. Навесні 2015 року відповідач без будь - яких поважних причин забрала свої речі і залишила житлове приміщення квартири, однак не знялась з реєстраційного обліку. Будь - які домовленості з відповідачем про збереження за нею житлового приміщення понад один рік відсутні, факт її реєстрації створює цілий ряд незручностей, а саме: за неї сплачуються комунальні послуги, неможливо оформити субсидію та розпорядитьсь житлом на власний розсуд. В добровільному порядку вирішити спір неможливо, оскільки невідомо фактичне місце проживання відповідача, тому просив в судовому порядку визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили. Представник позивача, адвокат [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов до суду не подала. На підставі ст. 280 ЦПК України та враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа: [PERSON] є власниками в рівних частинах кожний по 8/100 частин житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та будівлями за адресою: [ADDRESS], яка складається із 2-х житлових кімнат розміром 10,8 кв.м. та 11,0 кв.м., коридору 1,3 кв.м, вбиральні 1,0 кв.м., кухні 3,5 кв.м. В цій частині будинку зареєстровані і фактично проживають двоє осіб: [PERSON] та [PERSON]. 22.05.2007 року у вказаному житловому приміщенні було зареєстровано, як члена сім'ї, сестру [PERSON], [PERSON], що підтверджено договором дарування частини житлового будинку від 09.01.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 385, записаний 29.01.2003 року Білоцерківським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу № 42 за № 4252 ( а.с. 6), будинковою книгою ( а.с. 7-10). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрована у [ADDRESS], проте в даному житловому приміщенні не проживає з весни 2015 року, її особистих речей в квартирі немає, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає, житлом не цікавиться, даний факт підтверджується висновком Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області від 02.02.2018 року ( а.с. 11), заперечень проти позову з належними та допустимими доказами, в тому числі щодо поважності причин не проживання у спірному житловому приміщенні, відповідач не подала. Таким чином, враховуючи, що відповідач більше одного року без поважних причин не користуються вказаним житловим приміщення, належних та безспірних доказів того, що їй чинилися перешкоди у користуванні цим житлом до суду не надано, факт її реєстрації перешкоджає власникам квартири вільно користуватись та розпоряджатись належним їм майном, суд приходить до висновку, що [PERSON], [INFO], втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду в розмірі 704,80 грн., однак клопотання про стягнення судових витрат позивач не подав.

Outcome: approved