Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог стягнути з відповідача на свою користь невиплачену на день звільнення заробітну плату, компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, вихідну допомогу при звільненні в розмірі тримісячного заробітку, компенсацію за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу неправомірними діями відповідача з порушення трудових прав. Також позивач просить зобов'язати відповідача оформити належним чином [PERSON] трудову книжку із зазначенням підстави звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України та датою звільнення 29.11.2013 року, оскільки відповідач відмовляється вчиняти такі дії. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 01.02.2013 року він був прийнятий на посаду менеджера з зовнішньоекономічної діяльності ТОВ «Сіті Транспорт Груп» з посадовим окладом в розмірі 2500 гривень, проте заробітна плата за період з липня 2013 року по жовтень 2013 року йому не виплачена, у зв'язку з чим позивачем 07.11.2013 року було направлено відповідачу заяву про звільнення, яка ним отримана 29.11.2013 року, але на час звернення до суду розрахунку з позивачем не проведено та трудову книжку належним чином не оформлено. Як вказує позивач, в добровільному порядку відповідач відмовляється врегулювати ситуацію, а тому він змушений звернутися до суду. В судовому засіданні представник позивача збільшені позовні вимоги (а.с. 14-16) підтримав та просив про їх задоволення посилаючись на обставини, викладені в позові. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, представника не направив, про причини неявки не повідомив, про день, час та місце його проведення повідомлений належним чином, у зв'язку з чим суд відповідно до ст. 224 ЦПК України та враховуючи згоду позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріли справи приходить до наступного висновку. З пояснень представника позивача вбачаться, що 01.02.2013 року [PERSON] був прийнятий на посаду менеджера з зовнішньоекономічної діяльності ТОВ «Сіті Транспорт Груп» з посадовим окладом в розмірі 2500 гривень, проте заробітна плата за період з липня 2013 року по жовтень 2013 року йому не виплачена, у зв'язку з чим позивачем 07.11.2013 року було направлено відповідачу заяву про звільнення (а.с. 17-19), яка відповідачем ТОВ «Сіті Транспорт Груп» отримана 29.11.2013 року, але на час звернення до суду розрахунку з позивачем не проведено та трудову книжку належним чином не оформлено. Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача, [PERSON] не виплачена заробітна плата за липень - жовтень 2013 року в сумі 12500 гривень, а отже наявні вищевказані підстави для розірвання трудового договору за ініціативи робітника. Виходячи з викладеного, вбачається обґрунтованим зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» оформити належним чином [PERSON] трудову книжку із зазначенням підстави звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України та датою звільнення 29.11.2013 року. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Таким чином, вимога позивача щодо виплати йому вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку вбачається обґрунтованою та підлягає задоволенню. Також згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В свою чергу згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з поданого позивачем розрахунку, його середньоденний заробіток складає 80,64 гривні та кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 67. Виходячи з викладеного, суд вважає правильним стягнути ТОВ «Сіті Транспорт Груп» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 12500,00 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 5402 грн. 88 коп., 7500 гривень вихідної допомоги та 3500,00 гривень компенсації за невикористану відпустку, а всього стягнути 28902 гривні 88 копійок. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає таке. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Виходячи з вказаного, суд не знаходить достатніх та належних підстав для її задоволення, оскільки позивачем не подано жодного доказу на підтвердження завдання йому такої моральної шкоди, обґрунтування заявленого розміру такої шкоди. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 40, 47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: partial