Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить зобов'язати відповідача надати йому, як опікуну недієздатної [PERSON], дозвіл на відкриття поточного рахунку в ПАТ «Державний Ощадний банк» на ім'я [PERSON] для перерахування пенсії, що нараховується Переяслав-Хмельницьким об'єднаним управлінням Пенсійного Фонду України [PERSON], як інваліду ІІ групи. Свої вимоги обґрунтовує тим, що його дочка [PERSON] визнана судом недієздатною та його призначено її опікуном. Дочка є інвалідом ІІ групи та їй було призначено пенсію як інваліду і здійснювалося перерахування пенсійних виплат на поточний рахунок, що був відкритий на її ім'я у відділенні Ощадбанку. В листопаді 2017 року він, як опікун, вирішив відкрити на ім'я дочки [PERSON] спеціальний рахунок в Державному Ощадному банку України для накопичення коштів, що належать дочці та нарахування відповідних відсотків на залишок на рахунку. З цього приводу він звернувся до органу опіки та піклування місцевої влади для надання згоди на вчинення такого правочину в інтересах недієздатної особи. Однак, орган опіки та піклування своїм листом від 22.03.2018 відмовив йому в надані такої згоди, посилаючись на надумані підстави та невірно трактуючи вимоги законодавства. Ухвалою від 17 травня 2018 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз'яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов. Третій особі було також запропоновано протягом 15 днів із дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі надати суду свої письмові пояснення на підтримку або заперечення щодо позову або відзиву. У встановлений судом строк відповідачем надано відзив на позов в якому відповідач позову не визнав та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі з таких підстав. По-перше, відповідач зазначає про те, що позивачем невірно визначено особу відповідача в даному спорі. Вказує на те, що органом опіки та піклування є виконавчий орган місцевої ради - виконавчий комітет Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області. По-друге, не визнає ту обставину, що позивачу було необґрунтовано відмовлено у його заяві про надання дозволу (згоди) на вчинення ним як опікуном правочину в інтересах недієздатної. Зокрема, вказує на те, що підставою для відмови в задоволенні такої заяви слугувало те, що 12.03.2018 опікунська рада розглянула заяву позивача і беручи до уваги розміри допомоги та пенсії недієздатної [PERSON], відсутність у неї доходів від належного їй майна та інших поточних надходжень, потребу в постійному догляді та лікуванні не вважала за потрібне клопотати перед органом опіки та піклування щодо прийняття рішення про надання дозволу на перерахунок коштів на спеціальний рахунок для накопичення. За результатами обговорення заяви [PERSON] йому була направлена письмова відповідь із роз'ясненнями чинного законодавства. Вказує на те, що опікунська рада є дорадчим органом органу опіки та піклування та попередньо розглядає матеріали, приймає рішення та подає його на розгляд виконавчого комітету. Від третьої особи будь-яких пояснень по суті позову до суду не надійшло. Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, що полягає у пануванні права в суспільстві, що інтерпретується як таке явище, котре виникає та існує незалежно від держави, від діяльності її законодавчих та інших органів. Найсуттєвішим різновидом є права людини, конституційний захист яких визначений ст. 22 Конституції України. Ця норма Основного Закону гарантує право людини і громадянина. Державою визнано, що органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що закріплено в ст. 19 Конституції України. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Межі здійснення цивільних прав визначені частиною першою статті 13 цього Кодексу відповідно до якої цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (ст. 24 ЦК України). Для участі фізичної особи в цивільних правовідносинах необхідно констатувати її цивільну правоздатність, котру відповідну до ч.1 ст. 25 ЦК України мають усі фізичні особи. Відповідно до норм цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає з моменту її народження, а в окремих випадках - зачаття, але ще не народження дитини, і припиняється в момент її смерті. Статтею 26 ЦК України визначений обсяг цивільних прав (майнових та немайнових) фізичної особи для реалізації яких необхідно мати цивільну дієздатність. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Тобто, фізична особа від дня народження має право самостійно набувати певні права, користуватися ними і на власний розсуд в межах чинного законодавства ним розпоряджатися, за умови наявності цивільної дієздатності. Правоздатність та дієздатність поняття не тотожні, оскільки перше - природнє, виключне право фізичної особи, а друге - право (можливість) фізичної особи самостійно розпорядитися цим природнім правом. Законодавством передбачено випадки обмеження дієздатності фізичної особи та визнання її недієздатною, а також правові наслідки цього. Так, відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Як вбачається із копії рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 09.04.2015, що набрало законної сили 21.04.2015 [PERSON], [INFO] визнана недієздатною. Над нею встановлено опіку та призначено її опікуном [PERSON], [INFO]. Відповідно до частини 2 та 3 статті 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину, правочин від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. За правилами ч. 3 ст. 67 ЦК України опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Проте, пунктом 4 частини 1 статті 71 цього Кодексу визначено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори щодо іншого цінного майна (мається на увазі майна підопічного). За приписами ч. 1 ст. 56 ЦК України органом опіки та піклування є, серед іншого, виконавчі органи міських рад. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органом ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Відповідно до Правил опіки та піклування (пункт 1.3.) органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є виконавчі комітети міських рад. Відповідно до п. 1.6. цих Правил для допомоги в роботі при органах опіки та піклування створюються опікунські ради, що мають дорадчі функції і до складу яких входять депутати, представники місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування і громадськості. Пунктом 1.9. вищевказаних Правил передбачено, що керівництво органами опіки та піклування і контроль за їх діяльністю здійснюють виконавчі комітети вищестоящих рад. Таким чином, аналізуючи зміст правових норм, що регулюють діяльність органу опіки та піклування суд приходить до висновку, що законодавець визначив хто є органом опіки та піклування (в даному випадку виконавчий комітет міської ради) та залишив в правових нормах загальну назву такого органу як орган опіки та піклування. За таких підстав суд враховує заперечення відповідача щодо невірного (дослівного) найменування позивачем особи відповідача в даній справі і приходить до висновку, що відповідачем в даній справ є виконавчий комітет Переяслав-Хмельницької міської ради як орган опіки та піклування. Норма ч. 3 ст. 67 ЦК України щодо права опікуна вчиняти правочини від імені та в інтересах підопічного трансформована в пункті 4.2. вищезгаданих Правил, за якою опікуни (піклувальники) мають право управляти майном підопічних на користь останніх. Пунктом 4.4. Правил опіки та піклування визначено, що опікуни при здійсненні прав і виконанні обов'язків підопічних укладають угоди від імені та в інтересах підопічних, діючи як їх законні представники згідно з чинним законодавством. Однак, пунктом 4.7. Правил встановлені певні обмеження - опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов'язань тощо. Органи опіки та піклування мають право, якщо це потрібно для захисту інтересів підопічних, обмежувати право одного з батьків або опікуна (піклувальника) розпоряджатися вкладом, внесеним будь-ким на ім'я підопічного. Проте, позивач звернувся до відповідача із заявою про надання згоди на відкриття відповідного рахунку для можливості отримання та накопичення відповідних сум його підопічною, а опікунська рада як дорадчий орган, не з'ясувавши зміст та правову природу такої заяви, не розглянула її по суті, а здійснила немотивовану та необґрунтовану відмову в розгляді такої заяви, надавши фактично письмову відповідь, що містить витяг з ЦК України, котрий не стосувався суті звернення позивача. Відповідно до п 4.9. Правил опіки та піклування суми, які належать підопічним у вигляді пенсій, допомоги чи аліментів, інших поточних надходжень або прибутків від належного їм майна, переходять у розпорядження опікуна і витрачаються на утримання підопічних. Тобто, не розглянувши заяву [PERSON] про надання дозволу на відкриття його підопічній [PERSON] відповідного рахунку в Державному Ощадному банку України на її ім'я, відповідач не виконав виконання покладених на нього нормами ЦК України та Правил опіки та піклування обов'язків та допустив порушення прав як самої підопічної [PERSON] так і її опікуна [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів визначений як примусове виконання обов'язку в натурі - зобов'язати надати дозвіл на відкриття банківського рахунку підопічній. Абзацом другим частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За таких обставин слід визнати рішення від 12.03.2018 опікунської ради Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради щодо розгляду заяви [PERSON] неправомірним. Підсумовуючи вищевикладене суд приходить до такого висновку. [PERSON], як фізична особа, яка визнана судом недієздатною, не втратила своїх цивільних прав, а лише позбавлена самостійно ними розпоряджатися відповідно до приписів закону. За нормами цивільного законодавства всі правочини від її імені та в її інтересах вчиняє її опікун [PERSON], який має за обов'язок отримати згоду органу опіки та піклування на вчинення ним правочину щодо цінного майна, до складу якого законом віднесено гроші (в даному випадку пенсійні виплати тощо). Обов'язок органу опіки та піклування розглянути звернення опікуна та прийняти позитивне рішення, оскільки воно стосується права підопічного на отримання матеріальних благ та забезпечення можливості опікуна витрачати ці матеріальні блага на утримання підопічного. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки бездіяльність відповідача є неправомірною, породжує порушення права особи та унеможливлює використання нею свого права та його реалізацію відповідно до вимог закону. Відповідно до вимог п. 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Суд, прийшовши до висновку про задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України постановляє рішення про стягнення із відповідача судового збору. На підставі ст.ст. 8,18,22 Конституції України, ст.ст. 12,13,16,24-26,30,39,41,56,67 та 71 УК України, Правил опіки та піклування, відповідно до ст.ст. 12, 81, 141, 263 - 265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved