Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій вказав, що 28 липня 2008 року відповідач уклала з ВАТ «Кредобанк» кредитний договір № 2404. Відповідно до умов Кредитного договору позивач зобовязався надати відповідачеві кредит у сумі 4990,50 грн., а відповідач зобовязувалась в порядку та на умовах передбачених Договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію, та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Позивач (Банк) свої зобовязання за Кредитним договором виконав, однак станом на 26.09.2016 року заборгованість [PERSON] перед ним не погашена та складає 5156,85 грн., а саме: - 3195,57 грн. неповернута сума кредиту; - 464,47 грн. прострочені відсотки; - 339,58 грн. прострочена сума комісії за адміністрування кредиту; - 1157,23 грн. заборгованість по пені. У звязку з цим позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просить стягнути з відповідача на його користь 5156,85 грн. заборгованості за Кредитним договором. В судове засідання представник позивача не зявився, проте подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте подала заяву про розгляд цивільної справи у її відсутність. При цьому відповідач подала письмове заперечення на позовну заяву, в якому зазначила, що в кредитному договорі укладеному між нею та позивачем зазначено строк виконання зобовязань з повернення кредиту, а саме до 27.08.2010 року. Таким чином вона вважає, що право вимоги в позивача виникло саме з цієї дати, відтак на момент його звернення до суду з цивільним позовом закінчився строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України. В звязку з цим відповідач [PERSON] просить застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте подала до суду заяву в якій просить розглядати справу у її відсутність та відмовити в задоволенні позову. Суд, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши представлені докази приходить до слідуючого висновку. Позивачем заявлено про застосування строку позовної давності. Так, у відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів цивільної справи між позивачем та відповідачем у справі 28.07.2008 року було укладено кредитний договір за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 4990,50 грн. строком до 28.07.2010 року. Таким чином, у вказаному договорі визначено час до якого мають бути виконані зобовязання настанням конкретної календарної дати. Відтак, право вимоги майнового характеру у відповідача до позивача виникло 28.07.2010 року. В той же час до суду з позовними вимогами майнового характеру до відповідача з підстав невиконання умов вказаного договору позивач звернувся 13.02.2017 року, таким чином, на день звернення позивача до суду з цим позовом минув строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України. У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed