Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому з уточненням своїх позовних вимог посилається на те, ним під час шлюбу з відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], набуто та зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на квартиру [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частини вказаної квартири за кожним. Питання щодо поділу спільного майна подружжя в натурі в рамках цієї справи не розглядалось. Враховуючи, що у позивача немає іншого власного житла, а кожна із сторін має власні родини, спільне користування квартирою не вбачається можливим. Виділити в натурі 1/2 частину квартири згідно висновку будівельно-технічної експертизи не можливо, а вартість квартири становить 725\~820 грн. Для придбання спірної квартири позивачем 01 червня 2002 року запозичена сума боргу в розмірі 35\~000 грн. Кошти за розпискою позивач повертав за рахунок власних коштів. Тому позивач просить суд поділити квартиру [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON]: припинити право власності відповідача на 1/2 частину вказаної квартири та стягнути з позивача на користь відповідача 362\~910 грн. в якості грошової компенсації вартості 1/2 частини квартири. В порядку поділу майна визнати за позивачем право власності на квартиру, що розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Героїв, 10/155. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити в їх задоволенні, оскільки відповідач не згодна на присудження їй грошової компенсації замість її частки Вислухавши представників сторін, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа ПАТ «Банк Восток» про розподіл майна подружжя, визнання права власності та припинення права спільної сумісної власності, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири 155, проспекту Героїв, 10 у м. Дніпропетровську за кожним. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати\~з цього користь, вигоду. Розпорядження\~майном\~ це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.\~\~ Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Таким чином, право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками й такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. Обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. Згідно із ст. 365 ЦК України Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями такого будинку. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням мотивів. Як вже було встановлено, відповідач є власницею 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Героїв, 10/155. Згідно висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи дійсна ринкова вартість 1/2 частини квартири становить 362 910 грн. Відповідач іншого, належного їй на праві власності, житла не має, а припинення права власності на належну на праві власності їй частину квартири завдасть\~істотної шкоди її інтересам як співвласника квартири. Окрім того відповідача не надає своєї згоди на отримання грошової компенсації за належну їй частину спірної квартири, що є обовязковою умовою на припинення права власності на частку у спільному майні. У відповідності до положень\~ статті 212 ЦПК України\~ суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що підстав для припинення права власності на належну відповідачу частину квартири недостатньо, а тому позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed