Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач, відповідно до укладеного договору б/н від 07.03.2008 року отримала кредит у розмірі 2100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії строку картки. Однак взяті на себе зобов'язання відповідач не виконує та має заборгованість у сумі 92 345,35 грн., з яких: 3964,39 грн. - заборгованість за кредитом, 79 616,45 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3890,92 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 - штраф (фіксована частина), 4373,59 грн. штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати. Представник позивача Долгополий Д.Ю., який діє на підставі довіреності № 7959- К-О від 08.08.2017 року, у судовому просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про розгляд справи, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання адвокатської правової допомоги від 12.12.2018 року, який був належним чином повідомлений про розгляд справи, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. 17.12.2018 року представником відповідача надано до суду заперечення на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову та застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки останній платіж по картці відповідачкою було здійснено 30.04.2014 року, з цього часу жодних платежів на погашення заборгованості здійснено не було, строк дії картки минув 31.01.2015 року. Заслухавши думку представника позивача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України), встановив наступне. Відповідно до укладеного договору б/н від 07.03.2008 року [PERSON], отримала кредит у розмірі 2100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.8-14). Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 07.03.2008 року вбачається, що заборгованість [PERSON]. станом на 28.02.2018 року становить 92 345,35 грн., з яких: 3964,39 грн. - заборгованість за кредитом, 79 616,45 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3890,92 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 - штраф (фіксована частина), 4373,59 грн. штраф (процентна складова) (а.с.5-7). Згідно положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідність до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі закінченням позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулись в суд з позовною заявою про захист порушеного права 05 квітня 2018 року. Згідно довідки АТ КБ « Приватбанк» за кредитним договором № б/н від 07.03.2008 року, укладеного між Позивачем та [PERSON], було надано кредитну карту [NUMBER] зі строком дії до січня 2015 року. (а.с. 49) Останній платіж за договором № б/н від 07.03.2008 року, було зараховано 18.01.2015 року, що вбачається з розрахунку заборгованості за вищевказаним договором (а.с. 6 з.б.). Тобто, як вбачається з правової позиції зазначеної в постанові Верховного суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, то саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності тривалістю у три роки. Відповідно строк позовної давності сплинув у лютому 2018 року. Таким чином судом встановлено, що позивач, подавши позовну заяву в квітні 2018 року, звернувся в суд із пропуском трирічного строку позовної давності, Поважних причин пропуску Банком строку звернення до суду судом не встановлено, заяви про поновлення строку на розгляд суду не надходило. Тому, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості належить відмовити у зв'язку з пропуском Банком строку на звернення до суду за захистом порушених прав, тобто строку позовної давності. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed