Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом у якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 2,3298 га, кадастровий номер 7122586700:02:004:0002, розташовану у с. Петрушки Корсунь-Шевченківського району, у порядку спадкування за законом, після його матері [PERSON], яка померла 18.10.2015 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.10.2015 року померла його матір [PERSON], якій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 133666, належало право на вказану земельну ділянку, що увійшла до складу спадщини. Водночас нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва на право власності на спадщину за законом у звязку з тим, що у оригіналі даного державного акту наявні виправлення у записі щодо «по батькові» його матері. Отримати оригінал зіпсованого державного акту на вказану земельну ділянку у ДП «[PERSON] районний відділ ДЗК» він не може, оскільки не є власником земельної ділянки. Позивач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у підготовче засідання не зявився, причини неявки не повідомив. Представник позивача, яка діє на підставі ордеру від 28.03.2018 року серії ЧК № 68563, надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, підтримання позовних вимог, а також вказала, що просить не стягувати судові витрати з відповідача. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи у судове засідання не зявився. Водночас до початку розгляду справи по суті до суду надійшла заява сільського голови Карашинської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області про визнання позовних вимог та розгляд справи без участі представника сільської ради. Завідувач [PERSON] державної нотаріальної контори надіслала до суду заяву про розгляд даної справи без участі нотаріуса. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із учасників справи у судове засідання не зявився. Відповідно до ст.ст. 4, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення про задоволення позову, у в порядку, встановленому ст. 207 ЦПК України. Положеннями ч. 1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення обовязком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовна вимога підлягає до задоволення. У судовому засіданні встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] померла 18.10.2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-СР № 261755, виданим 20.10.2015 року виконкомом Петрушківської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Факт родинних відносин між позивачем та померлою [PERSON], зокрема, що він є її рідним сином, підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІІ-СР № 271423, виданим 11.06.1979 року Петрушківською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, відповідно до якого [PERSON] є матірю [PERSON]. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.04.2004 року серія ЧР № 133666 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.04.2018 року № 122258303 земельна ділянка площею 2,3298 га, кадастровий номер 7122586700:02:004:0002, розташована у с. Петрушки Корсунь-Шевченківського району, належить [PERSON]. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 05.04.2016 року № 43483624 [PERSON] державною нотаріальною конторою 05.04.2016 року здійснено реєстрацію спадкової справи № 105/2016 спадкодавцем у якій вказано [PERSON], [INFO], яка померла 18.10.2015 року. Також факт прийняття позивачем спадщини після смерті [PERSON] підтверджується довідкою виконавчого комітету Карашинської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області від 22.03.2018 року № 129 за змістом якої на день смерті [PERSON] разом з нею проживав її син [PERSON] Вказані особи зареєстровані та проживали за адресою: [INFO]. Відповідно до змісту довідки [PERSON] нотаріальної контори від 15.03.2018 року № 260/02-31 після смерті [PERSON], крім [PERSON] заяву на прийняття її спадщини у нотаріальну контору ніхто не подавав. Постановою державного нотаріуса від 15.03.2018 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку оскільки у правовстановлюючому документі наявна підчистка та виправлення по батькові спадкодавця. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Положеннями ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно зі змістом ст. 1261 ЦК України, крім інших, у першу чергу право на спадкування за законом входять діти спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1268, ч. 2 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй субєктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги особи повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачем, а також те, що відповідачем визнано позовні вимоги, їх задоволення не порушуватиме права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу, суд задовольняє позовні вимоги оскільки відсутні сумніви про те, що померлій 18.10.2015 року [PERSON] за життя належало право власності на земельну ділянку площею 2,3298 га, кадастровий номер 7122586700:02:004:0002, яка увійшла до складу її спадщини, а позивач, який є її спадкоємцем першої черги за законом, прийняв спадщину у встановлений законом строк. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції представника позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за позивачем, суд не стягує їх з відповідача на користь [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved