Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в остаточній редакції якої, просить витребувати з чужого незаконного володіння у [PERSON] гараж [ADDRESS], скасувати державну реєстрацію права власності на гараж [ADDRESS] за [PERSON], скасувати державну реєстрацію права власності на гараж [ADDRESS] за [PERSON] В обґрунтування позовних вимог в судовому засіданні представник позивача Жук Є.Г., що діє на підставі доручення, зазначив, що 18.03.2011 р. було укладено угоду купівлі-продажу гаражу [ADDRESS]; сторонами угоди були: громадянка [PERSON] (продавець) і громадянин [PERSON] (покупець). Договір посвідчувався приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] і згодом зареєстрований в КП «Харківське міське БТІ». Після чого, 23.03.2011 р. було укладено другу угоду купівлі-продажу цього ж гаражу сторонами якої були: громадянин [PERSON] (продавець) і громадянин [PERSON] (покупець). Договір також посвідчувався приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в КП «Харківське міське БТІ». Відчуження гаражу відповідачкою [PERSON] здійснилося за наявності в неї рішення Московського районного суду міста Харкова від 24.12.2010 р., яким за останньою було визнане право власності на нежитлову будівлю гараж [ADDRESS] в м. Харкові. Позов та рішення обґрунтовувались тією обставиною, що відповідачка [PERSON] за власні кошти збудувала означений гараж, але змушена отримувати на збудований гараж правовстановлюючий документ - рішення суду - через неотримання нею попереднього проекту і дозволу на будівництво гаражу. 20.10.2011 р., вказане рішення, за апеляційною скаргою АГК «Гігант-2», було скасоване апеляційною судовою інстанцією і в задоволенні позову [PERSON] у визнанні за нею права власності на гараж відмовлено. На думку представника позивача, рішення суду про визнання права власності за особою, як правовстановлюючий документ, який зробив здійсненним відчуження відповідачкою [PERSON], а згодом і громадянином [PERSON] об'єкту нерухомості, і яке було визнане згодом незаконним, не є законною підставою набуття права власності як [PERSON], так і [PERSON] Скасування рішення районного суду про визнання за [PERSON] права власності на гараж, унеможливило статус цієї громадянки як власниці гаражу [ADDRESS] в м. Харкові, фактично у право володіння і користування гаражем вона ніколи не вступала. Сторони обох оспорюванних угод купівлі-продажу гаражу припустилися порушення законодавства через невключення до їхнього змісту двох істотних умов, необхідних для подібного роду правочинів: кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований гараж та її розміру, що передбачено ч. 2 ст. 377 ЦК України. Третя особа, приватний нотаріус [PERSON], незважаючи на невідповідність змісту обох угод вимогам законодавства, не пересвідчилася у відповідності змісту посвідчуваних нею угод вимогам закону і дійсним намірам сторін, не витребувала від сторін угод обов'язкових відомостей щодо кадастрового номеру і розміру земельної ділянки, посвідчила їх, чим припустилася порушення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», оскільки повинна була відмовити у вчиненні нотаріальної дії за таких умов. АГК «Гігант-2» вважає себе заінтересованою у визнанні недійсними договорів купівлі-продажу гаражу [NUMBER] особою, на підставі ст. 19 Закону України «Про кооперацію», згідно якої кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. На майно кооперативу також мають право володіння і користування його члени. Перехід права власності на гараж від кооперативу до іншої особи, відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію», можливий лише у разі викупу гаража членом кооперативу. Оскільки позивач є власником спірного гаражу в силу приписів закону, 30.11.2011 р. він передав його у користування третій особі [PERSON] Одночасно, позивач, як власник гаражу, ніколи не здійснював відчуження гаражу стороннім особам, будівництво ж гаражу не могло відбуватися [PERSON], оскільки фактично воно відбувалось у 1977-1979 роках відповідно до рішень Харківського міськвиконкому від 13.07.1977 р., виконкому Московської районної ради депутатів трудящих від 17.08.1977 р. Оскільки відповідачі членами автогаражного кооперативу ніколи не були, прав володіння, користування і розпорядження на гараж не мають. Також представник позивача зауважив, що відповідачкою [PERSON] фактично здійснювалось розпорядження і земельною ділянкою під спірним гаражем, а остання є об'єктом права власності і права користування інших осіб: територіальної громади м. Харкова та АГК «Гігант-2», внаслідок чого обидва договори відчуження гаражу є нікчемними як такі, що порушують існуючий публічний порядок бо спрямовані на використання комунальної власності всупереч закону. При розгляді даної справи представник позивача зауважив на звільнення його від доказування викладених ним у позовній заяві, обставин, що вже були встановлені іншим судовим рішенням: Спірний гараж збудований на території автогаражного кооперативу «Гігант-2» за адресою: м. Харків, [ADDRESS] земельна ділянка, на якій знаходиться зазначений гараж, [PERSON] не належить; земельна ділянка, на якій знаходиться гараж, знаходиться у користуванні автогаражного кооперативу «Гігант-2», а тому рішенням суду про визнання права власності на гараж за [PERSON] фактично вирішено права та обов'язки автогаражного кооперативу «Гігант-2»; у списках членів автогаражного кооперативу «Гігант-2» [PERSON] не значиться; спірне нежитлове приміщення знаходиться на земельній ділянці, виділеній у встановленому законом порядку автогаражному кооперативу «Гігант-2» і належить кооперативу. Вказані обставини були встановлені ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20.10.2011 р. по цивільній справі № 22-ц-14484/2011 р. і перераховані в тексті означеного судового рішення після зазначення слова «Встановила:». Оскільки вказане рішення набрало чинності, а в даному провадженні бере участь та сама особа, що й у вказаній справі (відповідачка [PERSON].), а також особа, щодо якої встановлені ці обставини (автогаражний кооператив «Гігант-2»), позивач не зобов'язаний доказувати ці обставини повторно; просить суд, при винесенні рішення по даній справі, як на доказ спиратися на обставини, встановлені ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20.10.2011 р. по цивільній справі № 22-ц-14484/2011 р. (підстава - приписи ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Про день та час судових засідань були сповіщені належним чином. Про причини неявки суду не повідомили. Третя особа [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про день та час судових засідань був сповіщений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Про день та час судових засідань була сповіщена належним чином. Надала до суду письмову заяву з проханням слухати справу без її участі. Третя особа Харківська міська рада в судове засідання не з'явилася. Про день та час судових засідань була сповіщена належним чином. В той же час, до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому представник за довіреністю просить суд винести рішення за наявними в справі доказами без участі представника третьої особи. Представник відповідача [PERSON],- [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що договір купівлі-продажу гаражу від 23.03.2011 р. був посвідчений нотаріусом ХМНО [PERSON], а отже, згідно ч. 2 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», при його посвідченні нотаріус перевірив відсутність заборони відчуження або арешту майна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, які на момент укладання угоди були відсутні. За таких обставин, правочин купівлі-продажу гаражу від 23.03.2011 р. не можна вважати недійсним або нікчемним, оскільки при його укладанні не порушувались норми ст. 203 ЦК України. Доказом права власності на нерухоме майно є наявність відомостей про речові права у державному реєстрі прав на нерухомість. Позивач не довів суду, що за ним зареєстровано в державному реєстрі речове право на спірне нерухоме майно. Згідно ст. 93 ЗК України, позивач мав можливість отримати земельну ділянку по пр. Тракторобудівників, що в м. Харкові лише на підставі договору оренди, але суду такого документу не представив, тобто АГК «Гігант-2» не являється користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний гараж. Зауважує, що спірний гараж, згідно договору його купівлі-продажу, знаходиться за адресою: [ADDRESS], позивач же посилається на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20.10.2011 р., згідно якої вбачається, що обласній раді добровільного товариства автолюбителів «Гігант» відведено земельну ділянку на 150 машиномісць по вул. Тимурівців. За таких умов, на думку представника відповідача [PERSON], у позивача відсутні підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 18.03.2011 р. та 23.03.2011 р. Просить відмовити позивачу у задоволенні позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 18.03.2011 р. та 23.03.2011 р. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. 13.07.1977 р., згідно Рішення Виконавчого Комітету Харківської міської ради депутатів трудящих № 372 «Про відвід виробничому об'єднанню ХЄМЗ ділянки землі для будівництва багатоярусного кооперативного гаражу по вулиці Тимурівців», було вирішено, зокрема: відвести виробничому об'єднанню «ХЕМЗ» ділянку землі площею орієнтовно 1,2 га за рахунок схилу яру для будівництва багатоярусного кооперативного гаражу-стоянки по вул. Тимурівців (п. 1); виробничому об'єднанню ХЄМЗ укласти договір із міськжитлоуправлінням на право користування земельною ділянкою (п. 2.1.), будівництво гаражу здійснити протягом 1977-1979 рр. (п. 2.5.) (т. 1 а.с.146-147) . Згідно Рішення виконавчого комітету Московської районної ради депутатів трудящих «Про створення автогаражного кооперативу «Тимуровець» від 17.08.1977 р. у 615 мікрорайоні по вулиці Тимурівців» № 239, що прийняте на виконання рішення Харківського міськвиконкому № 372 від 13.07.1977 р., було вирішено, зокрема: затвердити автогаражний кооператив під найменуванням «Тимуровець» (п. 2), затвердити списки членів кооперативу «Тимуровець» (п. 5), дозволити автогаражному кооперативу «Тимуровець» укласти договори з підрядними організаціями на роботи по будівництву гаражу через замовника з-д ХЕМЗ (п. 7 «в») (т. 1 а.с. 148-149). Згідно Рішення виконавчого комітету Московської районної ради депутатів трудящих «Про зміни в рішенні № 239 від 17.08.77 по автогаражному кооперативу в 615 м/р по вул. Тимурівців» № 100 від 1978 р., вирішено змінити автогаражному кооперативу в 615 м/р по вул. Тимурівців найменування «Тимуровець» на «Гігант» (п. 1), у встановленому законом порядку укладати договори з підрядними організаціями на роботи по будівництву гаражу через замовника - з-д ХЕМЗ (п. 3 «в»). Згідно Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів «Про створення гаражно-будівельного кооперативу «Гігант-2» від 19.04.1979 р. при Московській районній Раді Українського республіканського добровільного товариства «Автолюбитель» № 436/01-20 дозволено створення гаражно-будівельного кооперативу «Гігант-2» та встановлено, що необхідності у прийнятті додаткового рішення міськвиконкому до раніш прийнятого рішення № 372 від 13.07.77 не має, так як строки виконання будівництва кооперативного гаражу не сплинули, та функцію створення гаражно-будівельного кооперативу для будівництва кооперативного гаражу на відведеній земельній ділянці покладено на Московський райвиконком (т. 1 а.с. 151-152). Згідно Рішення виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів «Про створення гаражно-будівельного кооперативу «Гігант-2» при Московській районній раді Українського республіканського добровільного товариства «Автомотолюбитель» № 243 від 05.09.1979 р., на виконання рішення Харківського міськвиконкому № 372 від 13.07.77, було вирішено: затвердити гаражно-будівельний кооператив під найменуванням «Гігант-2» (п. 1), затвердити списки членів кооперативу «Гігант-2» (п. 4), укласти договір із підрядною організацією на роботи по будівництву гаражу (п. 5.3.) (т. 1 а.с. 153-154). Згідно Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів «Про відвід обласній раді добровільного товариства автолюбителів земельної ділянки для будівництва ІІІ черги кооперативного гаражу «Гігант» № 209-29, було вирішено: відвести обласній Раді добровільного товариства автолюбителів земельну ділянку площею 2,6 га за рахунок території, раніше відведеної виробничому об'єднанню «ХЕМЗ», на якій збудовані дві черги кооперативного гаражу «Гігант» по вул. Тимурівців (п. 1), дозволити обласній Раді добровільного товариства автолюбителів будівництво ІІІ черги кооперативного гаражу «Гігант» на 150 машиномісць по вул. Тимурівців (п. 2), спільно із Московським райвиконкомом скласти і затвердити список членів кооперативу, у встановленому порядку (п. 3.3.), проектування і будівництво ІІІ черги гаражу здійснити у 1984-1986 рр. (п. 3.4), головному архітектурно-планувальному управлінню відвести ділянку в натурі, видати будівельний паспорт та державний акт землекористування у встановленому порядку (п. 4.) (т. 1 а.с. 155-156). 17.02.1995 р., згідно Розпорядження Виконавчого Комітету Московської районної ради народних депутатів м. Харкова Харківської області «Про реєстрацію автогаражного кооперативу «Гігант-2» № 166, на підставі Закону «Про кооперацію в СРСР» (зі змінами та доповненнями), а також рішення про реєстрацію кооперативу (протокол № 3 загальних зборів від 25.05.1993), було зареєстровано автогаражний кооператив «Гігант-2» за юридичною адресою: м. Харків-120, пр. Тракторобудівників, 79а, який, згідно його Статуту, є правонаступником прав і обов'язків автогаражного кооперативу «Гігант-2», створеного за рішенням загальних зборів членів кооперативу від 17.09.1978 р., протокол № 2 для зберігання легкових автомобілів, що належать членам товариства «Автолюбитель» і мешкаючим в м. Харкові (п.1.1. Статуту) (т. 1 а.с. 157). Таким чином, відповідно до рішень Харківського міськвиконкому, виконкому Московської районної ради депутатів, будівництво гаражів на відведеній земельній ділянці відбувалось із 1977 р. по 1986 р. 18.03.2011 р. було укладено угоду купівлі-продажу гаражу [ADDRESS]; сторонами угоди були: громадянка [PERSON] (продавець) і громадянин [PERSON] (покупець). Договір посвідчувався приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №63, і згодом,- 23.03.2011 року зареєстрований в КП «Харківське міське БТІ» за реєстровим №32854806. Після чого, 23.03.2011 р. було укладено угоду купівлі-продажу гаражу [ADDRESS], сторонами якої були: громадянин [PERSON] (продавець) і громадянин [PERSON] (покупець). Договір також посвідчувався приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №73, і зареєстрований в КП «Харківське міське БТІ». Договір купівлі-продажу гаражу [ADDRESS]; сторонами якого були: громадянка [PERSON] (продавець) і громадянин [PERSON] (покупець) від 18.03.2011 р., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №63 та договір купівлі-продажу гаражу [ADDRESS], сторонами якого були: громадянин [PERSON] (продавець) і громадянин [PERSON] (покупець) від 23.03.2011 р., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №73, в порушення ч. 2. ст. 377 Цивільного кодексу України, не містять в своєму змісті двох істотних умов: кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований гараж та її розміру (т. 1 а.с. 69-70). 30.11.2011 р. АГК «Гігант-2», згідно Протоколу № 70 від 30.11.2011 р. засідання членів Правління АГК «Гігант-2», передав гараж [ADDRESS] у користування третій особі по справі [PERSON] (т. 1 а.с. 159-161). Позивач, з часу будування гаражу, не здійснював його відчуження стороннім особам, та, згідно Закону України «Про кооперацію», передавав його у користування членам кооперативу і станом на час розгляду справи є його власником. Відчуження гаражу відповідачкою [PERSON] здійснилося за наявності в неї рішення Московського районного суду міста Харкова від 24.12.2010 р., яким за останньою було визнане право власності на нежитлову будівлю гараж [ADDRESS] в м. Харкові. Позов та рішення обґрунтовані тим, що відповідачка [PERSON] за власні кошти збудувала означений гараж, але змушена отримувати на збудований гараж правовстановлюючий документ - рішення суду - через неотримання нею попереднього проекту і дозволу на будівництво гаражу. 20.10.2011 р., вказане рішення було скасоване апеляційним судом Харківської області і в задоволенні позову [PERSON] у визнанні за нею права власності на гараж відмовлено (т. 1 а.с. 6-7). Третя особа, приватний нотаріус [PERSON], незважаючи на відсутність у змісті оспорюваних угод відомостей щодо кадастрового номеру та розміру земельної ділянки, не витребувала від сторін угод обов'язкових відомостей щодо кадастрового номеру і розміру земельної ділянки, посвідчила їх, чим припустилася порушення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», оскільки повинна була відмовити у вчиненні нотаріальної дії за таких умов. Відповідачі членами автогаражного кооперативу «Гігант-2» ніколи не були, користування спірним гаражем не здійснювали і не здійснюють. При укладанні угод купівлі-продажу гаражу відповідачами [PERSON] та [PERSON], як продавцями, фактично здійснювалось розпорядження і земельною ділянкою під гаражем, який є об'єктом права власності територіальної громади м. Харкова і права користування АГК «Гігант-2». Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 377 ЦК України, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Згідно ст. 54 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону «Про нотаріат», нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у разі неподання відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про кооперацію», кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Отже, АГК «Гігант-2» є заінтересованою у витребувані свого майна особою, на підставі ст. 19 Закону України «Про кооперацію», оскільки є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків членів кооперативу, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Згідно ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію», перехід права власності на гараж від кооперативу до іншої особи можливий лише у разі викупу гаража членом гаражного кооперативу. Відповідно до п. 1 обов'язкових для всіх судів правових позицій, викладених в Листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 р. «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається у порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова від 13.06.2012 р. № 6-54цс12). У зв'язку із цим судом не вимагається доказів від позивача, що його право власності на гараж [ADDRESS], зареєстроване у порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки гараж збудований ним до набрання Законом України № 1952-15 чинності, тобто, до 01.07.2004 р. Згідно п. 8 ст. 9 Земельного кодексу Української РСР, введеним в дію Законом № 2874-VII від 08.07.1970 р., що діяв на час відведення земельної ділянки під забудову її гаражами позивача,- обласні ради народних депутатів, їх виконавчі комітети в межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, на території області вирішують питання про надання землі в користування. На виконання п. 8 ст. 9 ЗК Української РСР, виконавчим комітетом Харківської міської ради депутатів трудящих, а згодом, народних депутатів, двічі: 13.07.1977 р. та 16.05.1989 р. було прийняте рішення про відведення земельної ділянки під будівництво багатоярусного кооперативного гаражу-стоянки по вул. Тимурівців: спочатку виробничому об'єднанню «ХЕМЗ», а згодом, за рахунок території, виділеної «ХЕМЗ», й добровільному товариству автолюбителів, яким було побудовано ІІІ черги кооперативного гаражу «Гігант». Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 3 ст. 216 ЦК України, правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно п.5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для державної реєстрації права на нерухоме майно є рішення судів, що набрали законної сили…. Згідно ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою стороною. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5 ст. 216 ЦК України). Згідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно п. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд приймає до уваги твердження позивача, яке неоспорювалося представником відповідача [PERSON], що фактично спірний гараж ніколи не виходив з користування позивача. Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20.10.2011 р. по цивільній справі № 22-ц-14484/2011 р. встановлені наступні обставини і перераховані в тексті означеного судового рішення після формального зазначення слова «Встановила:» : гараж збудований на території автогаражного кооперативу «Гігант-2» за адресою: м. Харків, [ADDRESS] земельна ділянка, на якій знаходиться зазначений гараж, [PERSON] не належить; земельна ділянка, на якій знаходиться гараж, знаходиться у користуванні автогаражного кооперативу «Гігант-2», а тому рішенням суду про визнання права власності на гараж за [PERSON] фактично вирішено права та обов'язки автогаражного кооперативу «Гігант-2»; у списках членів автогаражного кооперативу «Гігант-2» [PERSON] не значиться; спірне нежитлове приміщення знаходиться на земельній ділянці, виділеній у встановленому законом порядку автогаражному кооперативу «Гігант-2» і належить кооперативу. Оскільки вказане рішення набрало чинності, а в даному провадженні бере участь та сама особа, що й у вказаній справі (відповідачка [PERSON].), а також особа, щодо якої встановлені ці обставини (автогаражний кооператив «Гігант-2»), позивач звільнений від обов'язку доказувати ці обставини повторно, суд використовує вказані докази при ухваленні рішення (т. 1 а.с. 6-7). Втім згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача ?? з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи, що суд прийняв до уваги твердження позивача, яке неоспорювалося представником відповідача [PERSON], що фактично спірний гараж ніколи не виходив з користування позивача, тобто покупець [PERSON] не оглядав спірний гараж, не отримував від нього ключі, фактично не користувався ним жодного дня, у суду є всі підстави вважати про несумлінність відповідача [PERSON] та наявні для застосування судом у позивача обставин передбачених ст. 388 ЦК України. Також суд, приймає до уваги ті обставини, що за даними інвентаризаційної справи первинний технічний паспорт на спірний гараж не відповідає його реальному розташуванню. Так спочатку [PERSON] було виготовлено технічний паспорт, як на окрему будівлю, а потім вже після угоди в нього було внесено зміни що вказаний гараж є складовою частиною приміщень нежитлової будівлі. Що на думку суду також свідчить про несумлінність покупця, який відповідно до умов договору оглянув предмет купівлі та не має ні яких претензій. На підставі викладеного та

Outcome: approved