Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, мотивуючи її тим, що з 24 лютого 2018 року він перебуває у шлюбі з відповідачем, мають спільну дитину [INFO] , який зареєстрований за місцем проживання батька. З вересня 2018 року вони як подружжя перестали проживати, відповідач переїхала з м. Суми до с. Токарі Сумського району, до своєї матері. З моменту народження сина відповідач не належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, залишала дитину на тривалий час, сама не належним чином дбала про її стан здоров`я і перешкоджала йому це робити, тому він протягом 2018 року неодноразово звертався до органів здоров`я, опіки та піклування та поліції. З листопада 2018 року [PERSON] взагалі стала перешкоджати йому бачитися з сином, тому він неодноразово звертався з відповідними заявами до Сумського РВП ГУНП в Сумській області, при його приїзді в с. Токарі відповідач не пустила до будинку, в добровільному порядку відмовляється вирішувати питання виховання спільної дитини. Просив визначити спосіб його участі у вихованні сина шляхом встановлення систематичних побачень з дитиною, а саме щодня з 12 до 18-00 години, за його або матері місцем проживання. Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю і суду пояснив, що відповідач постійно чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, дійти згоди про відвідування дитини не можуть, між ними існують неприязнені відносини. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, підтримала наданий нею відзив, категорично наполягала на недоцільності спілкування батька з дитиною, оскільки він має агресивну поведінку, просила відмовити у задоволенні позову. Представник служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечувала, підтримала витяг з протоколу засідання комісії, в якому оговорений графік побачень батька з сином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (арк.с.10). Від шлюбу вони мають малолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (арк.с.9). Дитина проживає на даний час із матір`ю [PERSON]. Як зазначає позивач у своєму позові, відповідач забороняє спілкуватися із дитиною, хоча він бажає приймати участь у вихованні та спілкуванні з сином, приймати участь у його розвитку, піклуватися про стан його здоров`я, відпочивати разом з дитиною. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Частиною 2 ст. 157 СК України законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі ст.141 СК України. Праву на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права. Частиною 2 ст. 159 СК України передбачено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності з статтею 3 Конвенції про права дитини у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. (Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року з змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року; Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91\. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Між [PERSON] та [PERSON] не досягнуто згоди щодо участі батька у вихованні дитини. Натомість судом встановлено, що між сторонами існують особисті неприязні відносини, що надає зайву принциповість позиціям сторін щодо виховання дитини, небажання вирішити спір у добровільному порядку, непоступливість у питаннях про участь у вихованні та утриманні дитини. Відповідач, оспорюючи позов, не заперечує проти того, щоб батько спілкувався з дитиною, однак вважає, що години побачень повинні бути зменшені судом, оскільки дитині всього один рік і у неї є ще одна дитина, якій вона теж повинна приділяти увагу, а територія побачень повинна бути нейтральною, оскільки вона не бажає бачити чоловіка у своєму помешканні з причини постійних сварок та образ, а в квартирі чоловіка вона не бажає перебувати через неприязнені стосунки з його матір`ю. Підтримуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач створює несприятливі умови для їх побачень з дитиною, негативно себе поводить. З витягу з протоколу засідання комісії, наданого Службою у справах дітей Сумської міської ради та пояснень в судовому засіданні представника Служби у справах дітей Максименко Н.В. вбачається, що Служба у справах дітей, провівши бесіду з батьками, підтримує доцільність побачень батька з сином, рекомендуючи графік побачень у кількості два рази на тиждень (за попередньою домовленістю між батьками) протягом 4 годин, враховуючи стан здоров`я, режим дня дитини, у присутності матері на нейтральній території (ар.с.45,46). Отже, судом не встановлено обставин, які б могли стати підставою для відмови [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визначення його участі у вихованні дитини. Суд вважає встановленим, що як батько, так і мати дитини мають і можливість, і бажання виховувати дитину, забезпечувати її належне існування; дбайливо ставляться до неї, є небайдужими до її долі, належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Разом з тим, враховуючи вік дитини (2018 року народження ), що тривалі побачення, а саме щодня з 12-00 до 18-00 години будуть суперечити інтересам відповідача, суд вважає, що на даний час більш доцільним є визначення днів побачень: кожну п`ятницю, суботу та неділю протягом 4 годин в присутності матері, що відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, принципу рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, узгоджуватиметься з положеннями Конвенції про права дитини, рішеннями Європейського суду з прав людини і ґрунтуватиметься на чинному національному законодавстві України. При цьому суд вважає, що зазначеним рішенням не будуть ущемлені і права позивача як батька, оскільки його право спілкуватися з дитиною і брати участь у її утриманні та вихованні є законними. Позивач бажає спілкуватися з сином, приймати участь у його вихованні, тому його право підлягає захисту шляхом надання систематичних побачень з дитиною. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, проти чого не заперечувала і відповідач.

Outcome: approved