Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, уточнивши його в ході розгляду справи. В обґрунтування позову було зазначено, що відповідачу [PERSON] на праві власності належали нежитлові приміщення по [ADDRESS], а саме приміщення літ. Б-1 площею 341, 6 кв.м., літ. Д-1 площею 518, 5 кв.м на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10.08.2006 р. приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], р/н 3833. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 13.02.2009 р. стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «МЕГАБАНК» заборгованість у розмірі 2639261 грн. Після скасування зазначеного судового рішення та призначення справи до розгляду в загальному порядку ПАТ «МЕГАБАНК» звернувся до суду з заявою про забезпечення позову по даній справі, яка була задоволена ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 12 листопада 2012 р., на зазначені нежитлові приміщення накладений арешт. В той же час, вже після накладення арешту 14 листопада 2012 року [PERSON]було продано [PERSON] зазначені нежитлові приміщення шляхом укладення 4 договорів купівлі продажу (кожний-по ? частині кожного із приміщень), посвідчених приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Позивач вважає, що зазначені договори не є дійсними, оскільки [PERSON] не мав права відчужувати майно, на яке був накладений арешт, про що він достеменно знав. Крім того, правочини є фіктивними, укладеними з метою уникнути цивільно-правової відповідальності перед позивачем. Права банку як кредитора [PERSON] грубо порушені, до того ж, договори укладалися в кількості чотирьох задля мети уникнути відповідності їх вимогам ст. 377 ЦК України стосовно вказання в договорах розміру та кадастрового номеру земельної ділянки. В судовому засіданні представник ПАТ «МЕГАБАНК» підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представники [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість, відсутність обізнаності як сторін договору, так і нотаріуса, яка посвідчувала договори, про накладення арешту на спірні приміщення. Крім того, банк не може звертатися до суду з відповідним позовом, оскільки не був стороною спірних договорів. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] подано заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судовим розглядом та матеріалами справи, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10.08.2006 р. приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], р/н 3833 (а.с. 92), відповідачу [PERSON] на праві власності належали нежитлові приміщення по [ADDRESS], а саме приміщення літ. Б-1 площею 341, 6 кв.м., літ. Д-1 площею 518, 5 кв.м. 14 листопада 2012 року [PERSON] було продано [PERSON] зазначені нежитлові приміщення шляхом укладення 4 договорів купівлі продажу (кожний - по ? частині кожного із приміщень), посвідчених приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] (а. с. 84-91). В той же час, ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2012 р. в порядку забезпечення позову по цивільній справі за позовом ПАТ «МЕГАБАНК» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором накладено арешт на зазначені вище нежитлові приміщення, які належали [PERSON] (а.с. 9). При цьому арешт, який накладався на зазначене майно раніше, скасований постановою головного державного виконавця Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ від 9.11.2012 р. (а.с. 140, 142, 144). Як вбачається з тексту ухвали суду від 12.11.2012 р., вона була постановлена за відсутності відповідача [PERSON], який, вочевидь, не знав та не міг знати про накладення арешту на належні йому приміщення. Крім того, як вбачається з витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 99), перед посвідченням договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень між [PERSON]А, та [PERSON] 14 листопада 2012 року нотаріусом перевірено наявність обтяжень на спірні приміщення та встановлено відсутність такої інформації в реєстрі. Зазначене може свідчити про те, що на час укладення оспорених договорів ухвала суду про забезпечення позову фактично виконана не була, що не оспорюється учасниками судового процесу. В той же час, така відсутність запису про накладення обтяження на спірне майно не перешкоджала, а навпаки, давала змогу нотаріусу посвідчити договори про їх відчуження. Встановлена судом відсутність обізнаності, зокрема, [PERSON] та приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] про наявність обтяжень відносно спірного нерухомого майна, на думку суду, виключає наявність підстав вважати, що оспорювані договори вчинені з метою ухилення від виконання договірних зобов'язань за укладеним з банком договором поруки та уникнення цивільно-правової відповідальності за порушення його умов, тому відсутні підстави для визнання їх недійсними як фіктивних. Посилання позивача на необхідність застосування аналогії закону, а саме положень ч. 9 ст. 47 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» через те, що оспореними договорами порушуються права банку як кредитора, не ґрунтуються на матеріалах справи, та спростовуються наведеними вище обставинами, встановленими в ході судового розгляду. За таких обставин банк не позбавлений права забезпечувати позовні вимоги до [PERSON] іншим шляхом. Що ж стосується незазначення в тексті спірних договорів такої їх суттєвої умови, як кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовані нежитлові будівлі, які були предметом договорів купівлі-продажу, та отримання [PERSON] в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» декількох витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно, то суд приходить до висновку, що [PERSON] як власник майна має право розпорядитися ним будь-яким чином, крім заборонених законом, а тому відчуження належним йому приміщень [PERSON] шляхом укладення не одного, а чотирьох договорів не може вважатися таким, що суперечить вимогам діючого законодавства. Ч. 2 ст. 377 ЦК України передбачено, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Зважаючи на те, що за кожним з договорів відчужувалася лише частина будівлі, а не на будівлю в цілому, суд приходить до висновку, що в даному випадку розмір та кадастровий номер земельної ділянки в даному випадку не може вважатися істотною умовою договору про відчуження лише частини будівлі. Посилання ж позивача на те, що в такому випадку слід вважати договори удаваними правочинами в розумінні ст. 235 ЦК України, якими приховано вчинений насправді договір купівлі-продажу всього об'єкту, що мало на меті обійти вимогу закону щодо необхідності отримання кадастрового номеру на земельну ділянку, спростовуються наданою нотаріусом суду довідкою № 3444/12 Управління Держкомзему у м. Харків стосовно розміру та кадастрового номеру земельної ділянки від 14.11.12 р. (а.с. 97). Крім того, окремої позовної вимоги про визнання правочинів удаваними стороною позивача заявлено не було. За таких обставин, суд приходить до висновку про додержання сторонами при укладенні оспорених правочинів умов діючого законодавства та не вбачає підстав для визнання їх недійсними, а тому відмовляє в задоволенні позовної заяви.

Outcome: dismissed