Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що він є власником гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок знаходиться на обслуговуванні КП «Наше місто» Запорізької міської ради. В кімнаті № [NUMBER] вказаного гуртожитку зареєстрований відповідач [PERSON] , який тривалий час в кімнаті не проживає, перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачу ніхто не чинив, відомості про його місце знаходження невідомі, особистих речей в кімнаті немає, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює. Вважає, що у зв`язку з цим відповідач втратив право користування вказаною квартирою, оскільки без поважних причин не проживає в житловому приміщенні понад 6 місяців. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням та стягнути з нього понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. Ухвалою судді від 11.12.2020 р. вказану позовну заяву прийнято до судового розгляду та відкрито у цивільній справі спрощене позовне провадження з призначенням розгляду справи по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи за відсутності представника Запорізької міської ради , на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину відсутності суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу реєстрації, однак поштові конверти повернулись на адресу суду із зазначенням «адресат відсутній за вказаною адресою». Повідомлень щодо поважності причин відсутності відповідача , заяви про слухання справи за його відсутністю та відзиву на позов до суду не надходило. Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Згідно з вимогами ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання, повістка вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає. Тому, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважаних причин. Представники третіх осіб в судове засідання не прибули, , причин відсутності суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Повідомлень щодо поважності причин їх відсутності , заяв про слухання справи за їх відсутністю та пояснень щодо позовних вимог до суду не надходило. Враховуючи рішення ЄСПЛ у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» ( № 12307/16), яким визначено, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб- сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Представник позивача згідно з наданою заявою не заперечує проти заочного вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст.\~223,\~280,\~281 ЦПК України\~суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача та відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Ст.47 Конституції України\~та ст.1,9 ЖК України\~гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.4,5\~ст.9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістомст.71\~ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідност.72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що гуртожиток за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 494 від 26.08.2016р. гуртожиток знаходиться на обслуговуванні КП «Наше місто». В кімнаті загальною площею 28,94 кв.м. по [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] , 1977 р.н. Раніше у вказаній кімнаті була зареєстрована [PERSON] мати відповідача, яка була знята з реєстрації у зв`язку зі смертю [INFO] . На вказану кімнату відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . Згідно виписки з особового рахунку, заведеного на вказану кімнату, за період з вересня 2016р. по листопад 2020 р. наявна заборгованість за послуги з утримання будинку, постачання газу та електричної енергії . Відповідно до актів обстеження житлового приміщення за адресою : [ADDRESS] , складених комісією Комунального підприємства «Наше місто» від 24.10.2019 р., 20.11.2019 р., 19.12.2019 р., 24.01.2020 р., 04.02.2020 р., 04.03.2020 р. за участю мешканців кімнат [ADDRESS] , № [NUMBER] , підтверджено факт не проживання відповідача [PERSON] з 2015 року у спірній кімнаті. Повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням сукупність наданих доказів в їх взаємозв`язку і достатності, належності та допустимості, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог. При цьому, суд виходить з того, що правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, тому на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми ст.71,\~72 ЖК УРСР. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень\~глави 5 ЦПК України. На підтвердження факту відсутності відповідача\~\~ [PERSON] за місцем його реєстрації за адресою: [ADDRESS] , позивачем долучено\~\~ акти обстеження житлового приміщення за адресою : [ADDRESS] , складених комісією Комунального підприємства «Наше місто» від 24.10.2019 р., 20.11.2019 р., 19.12.2019 р., 24.01.2020 р., 04.02.2020 р., 04.03.2020 р. за участю мешканців кімнат [ADDRESS] , № [NUMBER] , підтверджено факт не проживання відповідача [PERSON] з 2015 року у спірній кімнаті. Суд вважає, що наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за [PERSON] не встановлено. Відомостей про те, що [PERSON] цікавиться спірним житлом, або даних про те, що він звертався до правоохоронних органів або суду відносно захисту своїх житлових прав та інтересів не встановлено. Згідно з інформацією, наданою на запит суду, за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, місце проживання відповідача, зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . При цьому, у відповідності з наведеною нормою та п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 р. за №2 «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад шість місяців не проживає в житловому приміщенні, ці обставини не спростовано відповідачем. У\~постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2\~Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини його відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців. Не містять матеріали справи також і будь - яких доказів того, що позивач перешкоджав відповідачу у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1 - 7 частини 3\~статті 71 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з п. 4\~ст. 129 Конституції України\~однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Відповідно до вимог\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~\~Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (\~ст. 89 ЦПК України) Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Запорізької міської ради до [PERSON] про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, ухвалюючи рішення суд визнає [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] , оскільки як встановлено судом відповідач [PERSON] не проживає в спірному житлі понад шість місяців без поважних причин, за комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщення. Згідно зі ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved