Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що йому належить квартира [ADDRESS] . В належній йому квартирі зареєстрований онук його співмешканки [PERSON] , [INFO] , який з 2014 року в зазначеній квартирі не проживає, разом з батьками переїхав на постійне місце проживання до м.Севастополь. Враховуючи, що відповідач - член його сім`ї, не проживає у квартирі майже шість років без поважних причин, домовленості між ними щодо збереження за ним права користування житловим приміщенням понад строк, встановлений законом, не існує, вважає, що наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Ухвалою судді від 10 березня 2020 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надійшло. 16 квітня 2020 року на адресу суду засобами електронного зв`язку від [PERSON] надійшла заява, в якій він повідомляє, що разом з батьками проживає в [ADDRESS] , навчається в 10 класі гімназії №7. На даний час він не має можливості приїхати до м.Токмак на розгляд зазначеної справи в суді, з позовними вимогами [PERSON] згоден, оскільки це відповідає інтересам позивача. Представник третьої особи Кривонос О .В. , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: органу опіки та піклування виконавчого комітету Токмацької міської ради у судове засідання не з`явилась, про час та місце його проведення повідомлена належним чином, надала заву про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги та зазначила, що інтереси неповнолітнього не порушуються. Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Враховуючи, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до частин другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч.2 ст.47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Згідно з ч.1 ст.45 ЦПК України під час розгляду справи, крім прав та обов`язків, визначених статтею 43 цього Кодексу, малолітня або неповнолітня особа має також такі процесуальні права: 1) безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки; 2) отримувати через представника чи законного представника інформацію про судовий розгляд; 3) здійснювати інші процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права (ст.16 ЦК України). Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішуючи справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації, вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки в даному випадку спірні відносини виникли між власником житла та членом його сім`ї (про що зазначено позивачем в позовній заяві), а не наймачем, то необхідне застосувати дану норму ЦК України при вирішенні спору. Так як інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Відповідно до п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Частинами 2,3 ст.386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. 01 жовтня 1996 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори Зиріною Е.О. 01 жовтня 1996 року за реєстровим №2778. Право власності на вказану квартиру [PERSON] було зареєстровано 01 жовтня 1996 року Токмацьким бюро технічної інвентаризації, реєстрова книга №10309. З матеріалів справи вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] не проживає з 2014 року. Відповідно до довідки від 27.02.2020 Комунального підприємства «Управляюча компанія «Контакт», [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним зареєстровані: [PERSON] - дружина, [INFO] ; [PERSON] , - онук, [INFO] , який був зареєстрований згідно з свідоцтвом про народження [NUMBER] , вид.Токмацьким МВ РАЦС в Запорізькій області 26.11.2003р.; зареєстрований з 19.11.2013 року по теперішній час, але не мешкає з 2014 року по день надання довідки, що підтверджують сусіди по будинку. З наданої на запит суду сектором реєстрації відділу надання адміністративних послуг та реєстрації виконавчого комітету Токмацької міської ради довідки за вих..№13-19/1028 від 05.03.2020 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 09.11.2013 року по теперішній час. 02.03.2020 [PERSON] звернувся до Відділу надання адміністративних послуг та реєстрації виконавчого комітету Токмацької міської ради із заявою яка зареєстрована за вхід.№13-20/281 про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] . У знятті з реєстрації [PERSON] було відмовлено з підстав: «Особа не подала необхідних документів або інформації (особа, яка знімається з реєстрації, не надала заявнику довіреність, паспорта, документа про приписку до призовної дільниці)». Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 25 листопада 2003 року Токмацьким міськвідділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції, [PERSON] народився в м.Токмак [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 16.11.2000 Токмацьким МВ УМВС України в Запорізькій області на ім`я [PERSON] , [INFO] , остання з 07.03.2014р. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 06.03.1997 Токмацьким МВ УМВС України в Запорізькій області на ім`я [PERSON] , [INFO] , останній з 07.03.2014р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2013 року, [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1482. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2013 вбачається, що [PERSON] , рнкопп [NUMBER] , паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий 16.11.2000 Токмацьким МВ УМВС України в Запорізькій області, з 09.12.2013 на підставі договору купівлі-продажу квартири, є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , розмір частки:1. Зазначений запис внесений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 8811296 від 09.12.2013. Судом було зроблено запит до Реєстру та отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо за адресою: : [ADDRESS] . З даної інформації вбачається, що [PERSON] , рнкопп [NUMBER] є власником 1 (цілої) частини квартири за адресою [ADDRESS] , датою державної реєстрації зазначено 09.12.2013. Згідно з довідкою від 02 березня 2020 року за №16, виданої Токмацькою загальноосвітньою школою 1-111 ступенів №2 імені Олексія Миколайовича Кота , [PERSON] , [INFO] , навчався з 05.09.2010р. по 17.06.2014р. в Токмацькій спеціалізованій школі №2.Вибув 18.06.2014 року до гімназії №7 в м.Севастополі (наказ №7 від 18.06.2014р.). Як вбачається з довідки Державної бюджетної освітньої установи міста Севастополя «Гімназія №7 імені В.І.Великого» за вих.№ 239 від 20.02.2020р., [PERSON] навчається в 10-а класі ДБОУ міста Севастополя «Гімназія №7 імені В.І.Великого». Від [PERSON] та [PERSON] на електронну адресу органу опіки та піклування виконавчого комітету Токмацької міської ради надійшла сумісна заява, в якій вони повідомляють, що з 2014 року їх син [PERSON] проживає разом з ними та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та навчається в 10-му класі гімназії №7, вони погоджуються з позовними вимогами [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням,- квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Прибути до суду та, разом із сином, прийняти участь у розгляді зазначеної справи вони можливості не мають. Також, у зв`язку із карантином, вони не мають можливості надати довідку про склад сім`ї, так як Єдиний інформаційно-розрахунковий центр не працює в режимі особистого прийому громадян, а в режимі електронного звернення діє тільки послуга реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання. На підтвердження викладеного [PERSON] та [PERSON] надані скріншот з сайту ЄІРЦ, з якого вбачається, що у відповідності до рекомендацій Росспоживнагляду, з метою запобігання розповсюдженню на території міста Севастополя нової короновірусної інфекції 2019-пCoV, тимчасово зупинено особистий прийом громадян. Здійснюється лише прийом документів для реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою територією України. Стаття 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та Законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи З огляду на викладене суд, як виняток, бере до уваги довідку про місце навчання [PERSON] в 10 класі гімназії №7 міста Севастополь та оцінює його в сукупності з іншими доказами. Відповідно до ст.90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Статтею 230 ЦПК України встановлено порядок допиту свідків, серед іншого, встановлюється особа свідка, свідок приводиться до присяги та попереджається про кримінальну відповідальність за неправдиве показання та і відмову від давання показань. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідно до ч.2 ст.76 та ст.90 ЦПК України клопотань про допит будь-яких осіб в судовому засіданні не подавалось, суд при вирішенні спору не бере до уваги надані позивачем письмові пояснення від імені [PERSON] та [PERSON] . Згідно з висновком виконавчого комітету Токмацької міської ради, як органу опіки та піклування, за №825/21-39 від 30.03.2020, враховуючи те, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу; [PERSON] є онуком співмешканки позивача [PERSON] та зареєстрований за вказаною адресою з дозволу власника; батьки неповнолітнього [PERSON] переїхали на постійне місце проживання до м.Севастополя АР Крим, де придбали у власність квартиру: [PERSON] з 2014 року проживає разом з батьками, тому, з урахуванням положень ст.29 ЦК України, виходячи з вищенаведеного, вважають за доцільне позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підтримати. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла 14 років вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Разом з тим, ч.3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Крім того, статті 14,18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що держава забезпечує дітей правом на проживання, діти членів сім`ї наймача або членів його сім`ї мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Права неповнолітніх підлягають захисту на підставі п. 3 ст. 1 Конвенції про права дитини, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей». Відповідно до положень ст.3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідач [PERSON] зареєстрований у спірному житловому приміщенні, досяг 14 - річного віку, та має право самостійно, у відповідності до ч.2 ст. 29 ЦК України, вільно обирати собі місце проживання. Як встановлено судом, на даний час [PERSON] проживає з матір`ю та батьком за адресою: [ADDRESS] , яке на праві приватної власності належить матері відповідача [PERSON] . Позивач, який є власником спірного житла, не чинив перешкод у користуванні членам сім`ї спірної квартири. Однак відповідач, разом з батьками, добровільно залишив належну позивачу квартиру, не проживає в ній значно більше року. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, судом встановлено, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкає, проживає разом з батьками та навчається в м.Севастополі, що є підставою до задоволення позову та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - квартирою за адресою [ADDRESS] . При цьому суд враховує визнання позову відповідачем [PERSON] , відсутність заперечень щодо позовних вимог зі сторони батьків відповідача та висновок органу опіки та піклування, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси відповідача. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Разом з тим, ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» визначено,що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до вимог ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», суд, вважає за необхідне повернути позивачу з держаного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні даного позову.

Outcome: approved