Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок в [ADDRESS], де зареєстрована і проживає його бувша дружина [PERSON], з якою в позивача не досягнуто згоди на безоплатне користування житлом і яка нехтує доброзичливістю позивача та всіляко унеможливлює тихе побутове життя; окрім того, відповідач відмовляється укладати з позивачем договір найму вказаного житла, що на думку [PERSON] є підставою для її виселення. В судовому засіданні позивач просив задовольнити його позов і виселити [PERSON] з будинку [ADDRESS], оскільки остання не пускає його до належного йому будинку і ставить під сумнів права позивача як власника даної нерухомості. Також позивач повідомив, що будинок відповідач використовує для проживання, тобто для цілей, для яких він призначений; перед тим, як реєструвати [PERSON] в будинку будь-якої угоди з приводу користування вказаною нерухомістю він з нею не укладав; рахунки за всі комунальні послуги на даний час оплачує [PERSON] Окрім того, позивач запевнив, що взагалі не бажає, щоб [PERSON] проживала в належному йому будинку і укласти договір найму житлового приміщення він їй не пропонував і категорично проти його укладення. Відповідач [PERSON] в судовове засідання не з»явилася, причини неявки суду не повідомила, заяви про відкладення судового розгляду не надала. Заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до слідуючого висновку. Як було встановлено в судовому засіданні, домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] станом на 15.04.1991 року мало статус «колгоспного двору» і на праві власності належить [PERSON] (а.с.8-15,17, 26-28). 01.04.1993 року відповідач, як член сім»ї позивача була зареєстрована в належному позивачеві вищевказаному будинку і до цього часу проживає в ньому (а.с. 16,28). Згідно з рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28.09.2015 року було розірвано шлюб, укладений між сторонами 25.03.1993 року (а.с.7). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379-382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна, як зазначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, ч.1 ст.156 ЖК України, передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як вище встановлено судом, відповідач є колишньою дружиною позивача, тобто є колишнім членом сім'ї позивача, яка вселилися до спірного будинку в установленому законом порядку і набула прав і обов'язків, передбачених статтею 156 ЖК України. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст.157 ЖК України та ч.1 ст.116 ЖК України. Виселення згідно із ч.1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивачем всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, не було надано суду доказів, в підтвердження того, що відповідач [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, роблячи неможливим для інших проживання з нею в одному будинку. Разом з тим відповідно до положень ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї, тобто, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє [PERSON] права користування займаним приміщенням. Та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають. Крім того, при вселені та при подальшому проживанні [PERSON] власник житлового будинку не змінювався, а її право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у користуванні ним інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 ЖК України). Окрім того, позивачем не заперечувалось в судовому засіданні, що відповідач [PERSON] на даний час проживає в спірному будинку, використовує його за призначенням, оплачує рахунки за комунальні послуги. Таким чином, суд не вважає підставою для задоволення позову, доводи щодо того, що [PERSON] відмовляється укладати з позивачем договір найму житлового приміщення, оскільки належними і допустимими доказами вони не підтверджені і в судовому засіданні спростовані, зокрема поясненнями позивача, оскільки, як з»ясувалось, він не пропонував [PERSON] укласти договір найму житла у письмовій формі на строк у шість місяців з встановленням плати за один місяць в розмірі 800.00 грн. та категорично проти такого укладення. Виходячи з вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про виселення її з будинку [ADDRESS].

Outcome: dismissed