Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 04.04.2016 року обґрунтовуючи тим, що 10.12.2012 року ним було видано довіреність на [PERSON] на керування транспортним засобом: автомобілем марки AUDI, Q7, який належав йому на праві власності та придбаний на власні кошти до вступу в шлюб. Дана довіреність була видана строком на три роки до 10.12.2015 року. 14.06.2011 року між ним та відповідачем був укладений шлюбний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г. 18.06.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області був зареєстрований шлюб, актовий запис №655. 23.01. 2015 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між ними розірвано та припинено будь-які шлюбні відносини. Враховуючи ті обставини, що перестали спільно проживати та вести спільне господарство у нього відпала необхідність в тому щоб його колишня дружина користувалася його транспортним засобом, тому він 09.12.2015 року направив до відповідача лист в якому просив повернути автомобіль AUDI, Q7 реєстраційний номерний знак [NUMBER], оскільки довіреність на користування даним транспортним засобом припиняється, а наміру продовжити її він не бажав. Після направлення вимоги про повернення транспортного засобу, йому тільки в грудні 2015 року стало відомо, що відповідач реалізувала даний транспортний засіб для своєї матері [PERSON], без його згоди, коштів від продажу даного транспортного засобу йому не передала. Раніше він не мав можливості дізнатися про реалізацію транспортного засобу, оскільки номерний знак не змінений та користується ним сама відповідач. Ринкова вартість автомобіля на сьогоднішній день складає від 25 700 $ доларів США до 27 400 $ доларів США, середня вартість складає 25 000 $ доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 662, 500 грн. (25 000 х 26.5 = 662,500 грн.) відповідно офіційного курсу НБУ станом на 15.03.2016 року. Враховуючи вище викладене позивач вважає, що відповідач неправомірно не повертає йому кошти від реалізованого автомобіля. Відповідно довіреності, яка була надана для відповідача, право власності на автомобіль не перейшло та відповідач мала діяти в його інтересах, що стосується права користування автомобілем відповідачем на строк дії довіреності, позивач не заперечував. Відповідач не повідомила його, що реалізовує автомобіль в його інтересах, що в цілому суперечить його інтересам, як власника. На момент відчуження транспортного засобу у відповідача не було права власності на автомобіль, а тому, як представник відповідач діяла в його інтересах. Відповідач отримала кошти, які зобов'язана повернути особі в чиїх інтересах діяла до даного часу, однак вона відмовляється повернути хоча б 500 000 гривень, що значно менше від вартості автомобіля, тому позивач вважає, що відповідач незаконно та не в його інтересах користується його коштами, тому просить стягнути з відповідача на його користь кошти отримані від продажу автомобіля марки AUDI Q7, реєстраційний номерний знак [NUMBER] в сумі 500 000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити вимоги в повному обсязі та зазначив, що автомобіль марки AUDI Q7, реєстраційний номерний знак [NUMBER] придбав у 2009 році за 60 000 доларів США, ще до шлюбу з відповідачем за особисті кошти. Довіреність відповідачу надав, оскільки вона мала намір їхати за кордон на автомобілі, а потім дізнався, що вона продала автомобіль своїй матері. Вказаною довіреністю він надавав право лише користуватись автомобілем, а продавати його наміру не мав. Автомобіль був у гарному стані, він займався його ремонтом, надав його в користування відповідачу, а сам їздив на автомобілі марки «VOLVO». В той період, він мав остатній дохід для того, щоб оплачувати кошти за послуги няні для дитини, прибиральниці у квартирі, сплачувати кошти за найману квартиру в розмірі 5000 грн. щомісячно, також надавав кошти відповідачу на її потреби та потреби дитини. Представник позивача, адвокат за договором, [PERSON] позов підтримав, 08.06.2017 року подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача на користь позивача кошти отримані від продажу автомобіля марки AUDI Q7, реєстраційний номерний знак [NUMBER] в сумі 513 380, 00 грн., та зазначив, що позивач видав довіреність на керування транспортним засобом перебуваючи у шлюбі з відповідачем, між сторонами був укладений шлюбний договір, з якого вбачається, що позивач був власником транспортного засобу марки AUDI Q7, реєстраційний номерний знак [NUMBER]. У довіреності від 10.12.2012 року зазначено, що позивач надає право відповідачу експлуатувати та продавати автомобіль на праві, яке належить йому. Відповідач має право розпоряджатись майном згідно ч.3 ст. 238 ЦК України. Транспортний засіб був реалізований відповідачем її матері, користується ним вона сама, тому автомобіль було реалізовано в її інтересах, а не в інтересах позивача. Відповідач від реалізації автомобіля кошти позивачу не передала, хоча згідно довіреності мала діяти в інтересах позивача, отже вона незаконно отримала кошти без достатніх правових підстав. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача, адвокат за договором, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні вимог мотивуючи тим, що сторони перебували у шлюбі на момент надання позивачем відповідачу довіреності від 10.12.2012 року, власником автомобіля був позивач. Відповідач користувалась транспортним засобом, проводила його технічне обслуговування і дізналась про необхідність проведення ремонту автомобіля, оскільки він перебував в експлуатації тривалий період з 2009 року по 2013 рік. З даним питанням вона звернулась до позивача, однак він повідомив, що не має наміру його ремонтувати, тому вирішив продати автомобіль, про що вона повідомила своїх батьків. ЇЇ батьки запропонували переоформити автомобіль на них, а за отримані кошти вона його відремонтує. Відповідач продала автомобіль матері за 100 000 грн., які вона в свою чергу передала позивачу. Вказані кошти було витрачено на власний розсуд позивача. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, покази свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2. ст.59 ЦПК, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 18 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №655. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.01.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. 14.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Шлюбний договір (а.с.5а-6), з якого вбачається, що відповідно до п.2.1.1 - будь-яке майно, яке було набуте кожною стороною до реєстрації шлюбу є особистою приватною власністю тієї сторони, кому воно належало до реєстрації шлюбу, незалежно від того чи збільшилось воно істотно у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другої сторони під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Також, судом встановлено, що 10.12.2012 року [PERSON] підписав довіреність, яка була зареєстрована в реєстрі за № 1597 (а.с.5), якою уповноважив [PERSON] експлуатувати та розпоряджатись (продавати, за ціною та на умовах на власний розсуд уповноваженого, при умові сплати в установленому законом порядку, податку з доходів фізичних осіб, або державного мита) належний йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого Білоцерківським РЕВ про УДАІ ГУ МВС України в Київські області 23.03.2010 року, автомобілем марки AUDI Q7, реєстраційний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску , номер шасі ( кузова, рами) VIN [NUMBER], [NUMBER] тип легковий універсал - В, зареєстрований Білоцерківським РЕВ при УДАІ ГУ МВС України в Київській області 23.03.2010 року. Для чого надав відповідачу право: представляти його інтереси в органах нотаріату, відповідних органах Державтоінспекції або будь - яких інших установах, підприємствах та організаціях з усіх без винятку питань, пов'язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля, його переобладнанням, ремонтом, проходженням технічного огляду; зняти автомобіль з обліку, отримати транзитні номери, визначити на власний розсуд місце стоянки автомобіля; подавати та одержувати необхідні довідки та документи, включаючи заяви, дублікат реєстраційного документа в разі його втрати, розписуватись за нього, підписувати договори цивільно - правового характеру щодо розпорядження та користування автомобілем, в тому числі договори позики, оренди. Застави, тощо, укладати угоди в результаті дорожньо - транспортної пригоди чи заподіяння шкоди іншими транспортними засобами під час керування вказаним ТЗ, одержувати належні йому за результатами згаданих угод грошові кошти та використовувати всі інші дії, пов'язані з цією довіреністю. На підставі довіреності, як зазначено у частині першій статті 244 ЦК України, здійснюється представництво. За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя. Крім того, на підставі доручення повірений не має права укладати угоду від імені особи, яку він представляє, відносно себе особисто. Згідно статей 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль. При оформленні довіреності перехід права власності не відбувається, оскільки повірений отримує лише тимчасове право на здійснення від імені й на користь іншої сторони (власника майна) тих дій, які передбачені довіреністю. Такою дією може бути і продаж самого майна. Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє. Відповідно до п.п. 2,7,8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою КМ України від 07 вересня 1998 року № 1388 із змінами, передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Згідно до «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», юридичні та фізичні особи або їх представники зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника і документів, що посвідчують його особу, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів та правомірність придбання транспортного засобу. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є - довідка-рахунок, договори та угоди, укладені на товарних біржах; інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування; акт приймання-передачі транспортних засобів; вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію транспортних засобів; договір фінансового лізингу. Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Як вбачається з довіреності позивач надав відповідачу не лише право керування транспортним засобом, а й право продавати автомобіль від його імені, за ціною та на умовах на власний розсуд уповноваженого та одержувати належні йому за результатами угод грошові кошти, тому твердження позивача в даній частині спростовуються підписаною ним довіреністю. З наданою представником позивача довідки - рахунку серії ААВ № 088714 від 19.04.2013 року та копії облікової картки № 16337970 ( а.с. 105-106), вбачається, що [PERSON] придбала автомобіль марки AUDI Q7, номер кузова [NUMBER], Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], вартістю 315 380 грн., знятий з обліку для реалізації 19.04.2013 року, транзитний номер ВС 8388. Представником відповідача в підтвердження отриманих від продажу вказаного автомобіля надано до суду розписку ( а.с. 42) відповідно до якої [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в сумі 100 000 грн. за проданий автомобіль марки AUDI Q7. 22.12.2016 року Апеляційним судом Київської області, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання договору купівлі - продажу недійним, було встановлено, що [PERSON], від імені позивача, правомірно відчужила транспортний засіб [PERSON]. Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в підтвердження вартості автомобіля марки AUDI Q7, реєстраційний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску , номер шасі ( кузова, рами) VIN [NUMBER], [NUMBER] тип легковий універсал - В, в розмірі 315 380 грн. та отримання відповідачем даної суми коштів, а надана довідка - рахунок серії ААВ № 088714 від 19.04.2013 року є лише підтвердженням правомірності придбання транспортного засобу. Згідно із довіреністю від 10.12.2012 року, позивач надав право відповідачу продавати, за ціною та на умовах на її власний розсуд, тому [PERSON] продала вказаний транспортний засіб за ціною на власний розсуд вартістю 100 000 грн. Позивач в обґрунтування вимог зазначив, що оскільки відповідно до довіреності відповідач діяла від його імені, тому мала повернути йому кошти від продажу автомобіля, який належав йому на праві особистої власності. Як вбачається з вказаної довіреності, позивачем не було зазначено умови та порядок передачі коштів за угодою про продаж транспортного засобу, лише передбачено одержувати за результатами згаданих у довіреності угод грошові кошти. З матеріалів справи вбачається, що автомобіль було знято для реалізації 19.04.2013 року, в період дії довіреності та в період перебування сторін у шлюбі, позивач 09.12.2015 року звернувся до відповідача із заявою про повернення транспортного засобу в зв'язку з закінченням строку дії довіреності - 10.12.2015 року, вже після розірвання 23.01.2015 року шлюбу між сторонами. Представник відповідача заперечуючи проти позову зазначила, що відповідач передала позивачу кошти в розмірі 100 000 грн. від продажу автомобіля, які в подальшому було використано на придбання позивачем іншого автомобіля та на його власний розсуд, в підтвердження чого до суду було надано докази ( а.с.53 -54, 61). Так, згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації ( а.с.61), [PERSON] перетинав державний кордон: 21.06.2013 року в напрямку Київ - Анталія та 01.07.2013 року - Анталія - Київ; 12.10.2013 року та 18.10.2013 року в напрямку Кракова, 16.01.2014 року - Київ - Шарм Ель Шейх та 24.01.2014 року зворотній напрямок, 20.06.2014 року Київ - Анталія та 24.06.2014 року зворотній напрямок. Однак, даний доказ не може бути належним та допустимим доказом в підтвердження використання позивачем коштів за рахунок отриманих від продажу автомобіля. Згідно інформації Територіального сервісного центру № 3244 від 26.05.2016 року за № 636 ( а.с. 53) та довідки - рахунку № 283409 від 31.01.2014 року ( а.с 54), вбачається, що [PERSON] 31.01.2014 року придбав автомобіль марки VOLVO C 70 COUPE 2.5.I, кузов [NUMBER], 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], синього кольору, вартістю 140 000 грн. та 22.04.2016 року вказаний автомобіль перереєстровано на нового власника за договором купівлі - продажу. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], мати відповідача, дала покази про те, що її дочка у квітні - травні 2013 року повідомила, що автомобіль марки AUDI Q7 потребує ремонту на що їй потрібні кошти в розмірі 100 000 грн. На що вона відповіла, що надасть такі кошти лише у випадку переоформлення автомобіля на неї. Протягом місяця питання було вирішено, відповідач взяла свої документи і вони разом поїхали в МРЕВ ДАІ, де вона підписала необхідні папери. Коли приїхали додому вона передала відповідачу кошти, а відповідач написала розписку. Позивач, після продажу автомобіля, ніяких претензій не заявляв. Після переоформлення автомобіль був відремонтований, позивач керував транспортним засобом і знав про його переоформлення. На даний час автомобілем користується відповідач, а в літку 2015 року після розлучення, позивач разом з відповідачем їздили на автомобілі. Твердження представника відповідача про те, що в рахунок отриманих коштів від продажу автомобіля марки AUDI Q7, реєстраційний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, позивач придбав автомобіль марки VOLVO C 70 COUPE 2.5.I, кузов [NUMBER], 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], в судовому засіданні не спростовані. Ч.1 ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу даного позову, передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа, зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Однак, в даному випадку вимоги позивача на підставі зазначеної норми не підлягають до задоволення, оскільки довіреністю від 10.12.2012 року позивач надав право відповідачу отримати кошти від укладеної угоди, отже відповідач діяла на підставі зазначеного правочину, а не безпідставно, крім того, даною довіреністю не визначено порядок та умови передачі коштів за реалізацію майна позивачу. Також, позивач посилається на ст. 623 ЦК України, якою передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Однак, позивачем не доведено, що відповідач порушила зобов'язання та розмір збитків, завданий порушенням. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований, тому не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, вразі задоволення позову за рахунок відповідача компенсуються витрати позивача, однак враховуючи, що в позові відмовлено, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed