Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення грошових коштів, у еквіваленті 746337,02 дол. США. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказував на укладення між сторонами договору банківського вкладу, відповідно до умов якого позивач передав у депозит банку 700000,00 дол. США, а банк зобовязався повернути такий депозит 28.02.2015 року та сплатити на користь позивача відсотки за користування депозитом на рівні 8% річних. Однак в супереч укладеній між сторонами угоді банк належним чином взяті на себе зобовязання з повернення депозиту не виконує, а на заяву позивача від 02.03.2015 року про повернення йому депозиту та нарахованих відсотків, відповів листом, за яким, посилаючись на постанову [PERSON] банку, відмовив позивачу у видачі депозиту у повному обсязі, та запропонував отримувати такі кошти у валюті поточного рахунку в еквіваленті до 15000,00 грн. на добу. Позивач із такою позицією банку не погоджується та вбачає в наведених обставинах порушення його прав як власника грошових коштів, а тому, посилаючись на діюче законодавство, просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за тілом депозиту та нарахованими по 15.04.2015 року відсотками за користування таким депозитом. В судовому засіданні представник позивача наголошувала на порушенні відповідачем прав її довірителя, та з наведених за текстом позову підстав просила суд задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні наголошував на тому, що у своїй діяльності банк керується зокрема положеннями Постанови НБУ Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України, п. 10 якої передбачено зазначені позивачем обмеження щодо можливості банку виконати його зобовязання перед позивачем. Разом з тим представник відповідача наполягав на законності дій банку, та на тому, що фактично банк виконав свої зобовязання перед позивачем, оскільки депозитні кошти були своєчасно, 02.03.2015 року, перераховані з депозитного рахунку на поточний рахунок позивача, на грошові кошти якого відсотки, згідно укладеної між сторонами угоди, не нараховуються, а з такого представник відповідача, наголошуючи на тому, що банк не відмовився від виконання взятих на себе зобовязань, а виконує їх належним чином, відповідно до встановленого [PERSON] банком України порядку, просив суд у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про часта місце вирішення справи повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши долучені до матеріалів справи докази суд встановив наступні обставини та кореспондуючі ним правовідносини. 30 січня 2014 року між [PERSON], з одного боку, та ПАТ АБ Південний, в особі начальника відділу індивідуального обслуговування фізичних осіб [PERSON] було укладено Договір банківського строкового вкладу №26351010494820. Відповідно до умов договору відповідач прийняв від позивача кошти в сумі 700000,00 доларів США терміном повернення 28.02.2015 р., на вкладний рахунок № 26351010494820 зі сплатою 8,0 % річних за час користування депозитом. В той же день, на виконання умов договору, 30 січня 2014 року позивач вніс в касу відповідача грошові кошти в сумі 700000,00 (сімсот тисяч) доларів США, про що свідчить відмітка на платіжному дорученні №2 від 30.01.2015 р., копія якого долучена до матеріалів справи. Відповідно до п. 2.2 договору відповідач зобов'язаний по закінченню строку дії договору перерахувати суму вкладу і нарахованих відсотків на відкритий в банку, поточний рахунок позивача. 02 березня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про видачу вкладу грошових коштів по договору у звязку із закінченням строку його дії. Однак, відповідно до наданих сторонами у судовому засіданні пояснень, до цього часу відповідач не повернув належний позивачу вклад в повному обсязі. При цьому, згідно наданих представником відповідача у судовому засіданні пояснень та інформаційного листа, що було надано відповідачем позивачу на його заяву про повернення депозитних коштів та отримано ним 27.03.2015 року, відповідач, посилаючись на обмеження, які введені [PERSON] банком України постановами №758 від 01.12.2014 р. та №160 від 03.03.2015 р. Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України, фактично відмовив позивачу в отриманні вкладу в повному обсязі, запропонувавши отримувати готівкою дозволені зазначеними нормативними документами по 15000,00 грн. щодня. Однак із такою позицією відповідача погодитись не можна виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію ' передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. На виконання умов договору, позивач здійснив вклад на рахунок банку, в той час, як банк зобов'язаний був повернути цей вклад разом із відсотками за користування коштами з закінчення дії договору. На даний час відповідачем позивачу не повернено вклад в сумі 700000,00 доларів США та нараховані станом на 02.03.2015 р. проценти в сумі 39208,22 доларів США, а також проценти за період з 03.03.2015 по 15.04.2015 в розмірі 7128,80 долларів США. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів до відносин, які регулюються Законом України Про захист прав споживачів належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). До того ж, відповідно до ч. 2 ст. 1058 ЦК України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Виходячи з вищенаведеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Відповідно захист його прав як споживача регламентовано Законом України Про захист прав споживачів та відповідними нормами Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 1 Закону України Про захист прав споживачів споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Пунктом 13 ст. 1 Закону України Про захист прав споживачів визначається: належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. Згідно з п. 2 ч.1 ст. 4 Закону України Про захист прав споживачів споживачі мають право на належну якість обслуговування. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління [PERSON] банку України від 03.12.2003 року № 516) Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно п. 1.2. вказаного Положення від 03.12.2003 р. № 516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку строковий вклад (депозит). За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (абз. 2 п. 3.3. Положення від 03.12.2003 р. № 516). Однією з основних умов вищезазначених договорів є можливість зняття коштів у безготівковій формі шляхом перерахування відповідної суми коштів з вкладного рахунку на поточний рахунок. Тобто, внесені позивачем вклади, відповідно до договорів банківського вкладу є строковими вкладами. Вимога про повернення коштів, як зазначалося вище, позивачем була направлена до банку 02.03.2015 р., проте останній свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відмовляючись повернути кошти, які належать позивачу на праві власності, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач обмежений у праві користуватися своїм майном. В даному випадку майном є мої грошові кошти, які відповідач отримав від мене на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув. Частина 1 ст. 1061 ЦК України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Абзацом 1 п. 3.5. Положення про порядок здійснення банками України вкладних депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління [PERSON] банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення від 0)3.12.2003 року № 516) встановлено, що проценти на банківський вклад (депозит) виплачуються вкладникові на його вимогу відповідно до строків, визначених у договорі банківського вкладу (депозиту). Відповідно до абз. 2 п. 1.6. Положення від 03.12.2003 року № 516, банк сплачує вкладнику, суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті. Позивачем було здійснено вклад в іноземній валюті - доларах США. У зв'язку з цим, відповідно до вимог чинного законодавства, повернення йому коштів повинно здійснюватись також у доларах США. Що стосується посилання Банку як на підставу відмови повернення вкладів та виплату відсотків на Постанови НБУ від 01.12.2014 р. № 758 та від 03.03.2015 р. №160 Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України, то необхідно зазначити наступне. Положення постанов НБУ від 01.12.2014 р. № 758 та від 03.03.2015 р. №160 Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України конкурують з наведеними нормами законодавства України та зазначеною правовою позицією свідомої спільноти. Так зазначена постанова своїми приписами зачіпає права, свободи й законні інтереси вкладника поточних рахунків і депозитів в банках України, скільки вона, в супереч зазначеним положенням, що мають вищу юридичну силу, протиправно позбавляє вкладника права отримати у строки, встановлені в договорі, що був укладений між ним і банком, його вклади у національній чи іноземній валюті, а також проценти по них. Так, підпунктом 10 пункту 1 цієї Постанови [PERSON] банк України протиправно визначив, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом [PERSON] Банку України. Зазначена вимога поширюється на видачу (отримання) готівкових коштів як у межах України, так і за її межами незалежно від кількості рахунків клієнта в одному банку. Таким чином суд доходить висновку про те, що, [PERSON] банк України своєю постановою заборонив банкам дотримуватися умов угод, що були укладені між вкладниками і банками, встановивши спеціальний порядок їх виконання, чим порушив права, свободи й законні інтереси громадян - вкладників поточних рахунків і депозитів в банках України, протиправно позбавляючи їх права отримати у строки, встановлені в договорах, що були укладені між вкладниками і банками, їхні кошти з вкладів у національній чи іноземній валюті та відсотків по них. З таких обставин вбачається порушення приписів ст.ст. 316-319, 321 Цивільного кодексу України. Таким чином вирішуючи цю справу суд, виходячи з засад законності та ієрархії джерел права зазначає проте, що вказана Постанова [PERSON] банку України, в розрізі обставин цієї справи, в частині п.10 суперечить Конституції України, Цивільному законодавству та позиції Європейського суду з прав людини, оскільки обмежує вкладника банку позивача у здійсненні його права власності і вільного володіння та використання належними йому коштами у іноземній валюті. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Також ст.1074 ЦК передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. Обмеження можливі тільки за рішенням суду або у випадках, установлених законом. Щодо посилання Відповідача в листі від 27.03.2015 р. про те, що банк повністю виконав умови договору шляхом перерахування банківського вкладу з депозитного рахунку на поточний рахунок. необхідно зазначити. Верховним Судом України у постанові від 25.12.2013 №6-140цс13 викладена така правова позиція: Під строком повернення вкладу й нарахованих відсотків слід розуміти наявність у вкладника реальної можливості отримати й розпорядитися на свій розсуд вкладом. У подібних спорах доведенню підлягає той факт, що після перерахування банком суми вкладу відсотків на поточний рахунок вкладник позбавлений реальної можливості розпорядитися своїми коштами. З огляду на викладену Верховним Судом України правову позицію вбачається, що само по собі перерахування грошових коштів на поточний рахунок не свідчить про належне виконання банком свого зобовязання, оскільки з наведеного вбачається, що позивач не має реальної можливості розпоряджатись власними грошовими коштами у повному обсязі. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). З огляду на позицію Верховного Суду України, викладену в вищезазначеній Постанові, в період з 03.03.2015 р. по 15.04.2015 р. відповідач зобовязаний виплатити позивачу відсотки за відсотковою ставкою, визначеною умовами договору банківського строкового вкладу №26351010494820, тобто 8,00% річних, що відповідно до розрахунку становить 7128,80 долларів США. Та таким чином позовні вимоги вбачаються обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України ухвалюючи рішення у справі суд зобовязаний розподілити понесені сторонами та документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної частини позову. У випадку коли позивача звільнено від сплати судового збору, такий судовий збір, у випадку задоволення позову, стягується з відповідача на користь державного бюджету. Згідно ч.3 ст.22 Закону України „Про захист прав споживачів споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Таким чином з відповідача на користь державного бюджету підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3654,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved