Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що він являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровано також місце проживання відповідача та її неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , які за місцем своєї реєстрації не проживають з 20 вересня 2017 року. Посилаючись на те, що він вимушений самостійно нести витрати на утримання та обслуговування будинку, а також має перешкоди у отриманні житлових соціальних пільг, оскільки реєстрація відповідачів створює для цього перешкоди, а також на те, що місце проживання дитини визначається за місцем проживання її батьків та права дитини є похідними від права батьків, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити, пояснивши суду, що відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації більше року та їх реєстрації за вищевказаною адресою створює позивачу, який є власником житлового будинку, перешкоди у користуванні належним йому майном. Відповідач [PERSON] , яка є також законним представником неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , надала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, з викладених у відзиві підстав, а також пояснила суду, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що він має якісь перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном та що ці перешкоди створені нею та її дітьми, а також що вони не проживають за вказаною адресою без поважних причин. Зазначила, що вселилася до житлового будинку належного позивачу після одруження із сином позивача - [PERSON] , який до теперішнього часу є зареєстрованим у будинку позивача, та була членом родини позивача. У 2009 році у неї та [PERSON] народився син [PERSON] , який був зареєстрований та увесь час проживав у будинку позивача, а [INFO] народилася дочка [PERSON] . У вересні 2017 року, коли вона перебувала у пологовому будинку, мати її чоловіка та позивач, який є батьком [PERSON] повідомили їй, що після виписки з лікарні до будинку їх не впустять, оскільки в її чоловіка є інша жінка, тому виписавшись 20.09.2017 року з новонародженою дитиною вона змушена була шукати прихистку у знайомих, оскільки свого житла не має. Шлюб із [PERSON] розірваний рішенням Білозерського районного суду у жовтні 2018 року, з колишнього чоловіка стягуються аліменти на її утримання та утримання дітей, проте [PERSON] аліменти своєчасно не сплачує, а вона не працює, оскільки здійснює догляд за малолітньою дитиною, коштів на придбання власного житла не має та змушена орендувати житло. Вважала, що вона і діти не проживають у будинку позивача з поважної причини, оскільки їм чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а діти взагалі не можуть бути визнані такими, що втратили право проживання у будинку, оскільки у ньому до теперішнього часу зареєстрований їх батько та діти є членами родини позивача. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Музиківської сільської ради Білозерського району Херсонської області, вважала, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем та його представником не надано доказів на підтвердження викладених ними обставин, натомість у судовому засіданні встановлено, що існувала поважна причина не користування житловими приміщеннями відповідачем [PERSON] та її дітьми. При цьому позивач не довів, що відповідачі чинять будь-які перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому житловим будинком та порушують його право власності. Вважала, що оскільки батько дітей [PERSON] до теперішнього часу зареєстрований у будинку повивача, місцем проживання неповнолітніх дітей є місце проживання їх батьків, тому позовні вимоги є необґрунтованими, а їх задоволення порушить права неповнолітніх дітей та право відповідача [PERSON] на житло. Представник третьої особи - органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області, вважала позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вони не гуртуються на законі та порушують права неповнолітніх дітей. Зазначила, що позивачем та його представником не доведено порушення права власності позивача відповідачам, посилаючись на встановлені судом обставини, вважала, що відповідач [PERSON] та її діти не проживають за місцем своєї реєстрації через поважні причини та перешкоди у користуванні житлом, які створені позивачем та членами його родини. Відповідачі не мають іншого житла, [PERSON] не працює, отримує допомогу у зв`язку із доглядом за малолітньою дитиною, орендує житло, неповнолітні діти мають право проживати у будинку, в якому проживає їх батько, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін та представників третіх осіб-органів опіки та піклування, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх з точки зору їх належності, допустимості та достатності у їх взаємозв`язку, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №159280821 від 13.03.2019 року, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Відповідно до довідки Музиківської сільської ради Білозерського району Херсонської області (витяг з погосподарської книги про склад сім`ї) №298 від 21.03.2019 року, позивач [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] та на вказаній житловій площі зареєстровані 7 осіб, в тому числі: дружина позивача [PERSON] , син [PERSON] , колишня дружина сина- [PERSON] , онук [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акта обстеження для встановлення факту проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , складеного 25.03.2019 року за №02-26-343/0/19 комісією та затвердженого сільським головою, а також Довідки Музиківської сільської ради Білозерського району Херсонської області №307 від 29.03.2019 року, [PERSON] та її діти не проживають за вказаною адресою з 20 вересня 2017 року по теперішній час. Відповідно до рішення Білозерського району Херсонської області від 23.10.2018 року за наслідками розгляду цивільній справи №648/2844/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, було розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 03.11.2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції, актовий запис №1099. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27.01.2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , який народився [INFO] , на звороті свідоцтва міститься штам про реєстрацію місця проживання дитини за адресою: [ADDRESS] з 12.11.2009 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 25.09.2017 року виконавчим комітетом Музиківської сільської ради Білозерського району Херсонській області, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] , на звороті свідоцтва міститься штам про реєстрацію місця проживання дитини за адресою: [ADDRESS] з 24.10.2017 року. Відповідно до акту №02-26-685/0/19/700 від 25.06.2019 року обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] , встановлено, що відповідач [PERSON] проживає разом з дітьми у [ADDRESS] , який винаймає, власного житла, земельної ділянки не має. Відповідно до довідок-розрахунків №10794 від 10.07.2019 року та №10795 від 10.07.2019 року, виданих старшим державним виконавцем Білозерського районного відділу державної виконавчої служби, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання відповідача - [PERSON] складає 15447,53 грн. та заборгованість із сплати аліментів на утримання дітей складає 18457,73 грн. Частиною першою статті 383 ЦК України, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно положень ст.405 ч.2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.4 та ч. 5 ст.9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.6 ст.56 ЦПК України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. Згідно із ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ст.56 ЦК України, органами опіки та піклування є районні, державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до абз.4 ч.3 ст.5 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують вирішення питань щодо забезпечення прав дітей. Відповідно до ч.2, ч.3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч.3 ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, ... якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання, що позивачем та його представником не надано будь-яких доказів того, що відповідачі [PERSON] , неповнолітні [PERSON] , [PERSON] з 20.09.2017 року не є членами сім`ї позивача та відсутні за місце своєї реєстрації понад один рік без поважних причин, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстави для збереження за відповідачами житлового приміщення відсутні, а також що реєстрація відповідачів у будинку позивача створює останньому будь-які перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном та порушує його право власності. Натомість, судом встановлено, що [PERSON] була зареєстрована у будинку власника житла-позивача з його згоди, була членом його родини та користувалася житловим приміщенням упродовж тривалого часу, як член сім`ї. Суд вважає доведеним, що відповідачі не мали наміру припинити користуватися житловим приміщенням, належним позивачу, та не проживають за місцем своєї реєстрації, оскільки їм було вчинено перешкоди для подальшого проживання, та таку причину суд визнає поважною. Крім того, оскільки наявними у справі доказами підтверджено, що у будинку позивача є зареєстрованим батько неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] по теперішній час, неповнолітні діти продовжують бути членами сім`ї позивача, оскільки їх пов`язують родинні відносини, суд дійшов переконання, що визнання малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком, є порушенням Конвенції про захист прав дітей, так як малолітня дитина не має права самостійно обирати місце проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Крім того, щодо поважності причин не проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] , суд дійшов висновку, що неповнолітні діти не проживають у спірному житлі ще з однієї поважної причини, якою є розірвання шлюбу між їх батьками і визначення їх місця проживання разом з матір`ю. Враховуючи її неповнолітній вік, [PERSON] та [PERSON] не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх не проживання у спірному домоволодінні обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування житлом, належним позивачу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 61-5007св18. Таким чином, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими втратили право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , є безпідставними та задоволенню не підлягають. Питання процесуальних витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України та покладає їх на позивача.

Outcome: dismissed