Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

позивач звернувся\~до суду\~з даним\~позовом,\~в якому\~просив скасувати арешт, накладений ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 76,0 кв.м, житловою площею 38,0 кв.м, погріб «В», убиральня «Г», огорожа «1,2». Свої вимоги мотивував тим, що між ним та [PERSON] 12 листопада 2007 року укладено договір довічного утримання, на підставі якого у відповідача [PERSON] виникло право власності на спірний будинок. В цей же день на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» реєстратором Вишгородської районної нотаріальної контори накладено заборону на відчуження будинку за адресою: [ADDRESS] . Проте 16 лютого 2018 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області, яке набрало законної сили, зазначений договір довічного утримання розірвано через невиконання [PERSON] його умов. Однак під час перереєстрації права власності на вказаний будинок виявилося, що 13 серпня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] шляхом накладення арешту на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З огляду на це позивач змушений звернутися за захистом своїх порушених прав шляхом зняття арешту з вказаного нерухомого майна, оскільки можливості зняти арешт з будинку в інший спосіб не існує. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила про його задоволення, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечила. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в тому числі в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, повторно в судове засідання не з`явилися. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 12 листопада 2007 року між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до якого відчужувач передав, а набувач, зобов`язався прийняти у власність житловий будинок, з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2-3631. Як вбачається з Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №217480265 від 23 липня 2020 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 14 листопада 2007 року на підставі вказаного договору довічного утримання від 12 листопада 2007 року. Крім того Вишгородською районною державною нотаріальною конторою на підставі вказаного договору до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено запис про обтяження (заборону відчуження) №6014347 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 16 лютого 2018 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області, яке набрало законної сили, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Договір довічного утримання (догляду), укладений 12 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову в частині повернення [PERSON] спірного будинку, суд виходив з того, що, враховуючи норми чинного законодавства, а саме ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду), відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане. Крім того, вищевказаний житловий будинок перебував у володінні позивача. Проте, ще під час дії договору довічного утримання від 12 листопада 2007 року, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, шляхом накладення арешту на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 76,0 кв.м, житловою площею 38,0 кв.м, погріб «В», убиральня «Г», огорожа «1,2», який на той час належав [PERSON] . Як вбачається з Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №217480265 від 23 липня 2020 року, Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області 18 серпня 2014 року на підставі вказаної ухвали прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 15203507 від 18 серпня 2014 року, номер запису про обтяження: 6706827 та накладено арешт на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 76,0 кв.м, житловою площею 38,0 кв.м, погріб «В», убиральня «Г», огорожа «1,2». З метою захисту своїх прав власника вказаного будинку, [PERSON] звернувся до Київського апеляційного суду із апеляційною скаргою на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі - [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики без змін. Відмовляючи в задоволенні вказаної апеляційної скарги, суд виходив з того, що [PERSON] не є учасником даної справи, та на момент постановлення оскаржуваної ухвали у 2014 році не був власником вказаного житлового будинку, а тому відповідно відсутні підстави вважати порушеними будь-які його права на зазначене нерухоме майно на час постановлення ухвали про забезпечення позову. \~ \~ \~ \~ Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.\~ Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції на час накладання арешту, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви правоволодільця (правонабувача), сторін (сторони) правочину, за яким виникло речове право, або уповноважених ними (нею) осіб. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 1 ст. 745 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. На майно, передане набувачу за договором довічного утримання (догляду), не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача. Пунктом 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. За ст. 756 ЦК України\~у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Судом встановлено, що на момент накладання в 2014 році арешту на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 76,0 кв.м, житловою площею 38,0 кв.м, погріб «В», убиральня «Г», огорожа «1,2» його власником на підставі нотаріально посвідченого та чинного на той час договору довічного утримання від 12 листопада 2007 року був відповідач [PERSON] . Проте, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року, яке набрало законної сили, вказаний договір розірвано, а тому відчужувач [PERSON] в силу Закону, зокрема ч. 1 ст. 756 ЦК України, набув право власності на майно, яке було ним передане [PERSON] за договором довічного утримання від 12 листопада 2007 року. Відтак, право власності [PERSON] на спірний житловий будинок вже захищено судом, шляхом розірвання договору довічного утримання від 12 листопада 2007 року, власником якого на час його дії був набувач [PERSON] , а після набрання рішенням законної сили про його розірвання став [PERSON] . Однак, у зв`язку з тим, що за час дії договору довічного утримання Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області на спірний житловий будинок накладено арешт, позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на нього згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яке виникло після набрання рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року законної сили. Умовами порушення прав [PERSON] як власника майна, в даному випадку є наявне обтяження арешт спірного будинку, накладений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 15203507 від 18 серпня 2014 року, який позивач позбавлений можливості зняти в інший позасудовий спосіб. Таким чином, суд доходить висновку, що порушені права позивача підлягають захистові, а позов про це задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved