Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку позивачка є власником земельної ділянки площею 3,5773 га, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220485800:03:013:0010, як розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області. 27.12.2016 року, з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомості №77112282 позивачці стало відомо про те, що 12.12.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Ржищівського міського управління юстиції Київської області [PERSON] здійснено державну реєстрацію договору оренди землі від 04.01.2012 року, укладеного між [PERSON] та СВК «Розаліївський», предметом якого є вказана земельна ділянка. Однак, позивачка зазначеного договору оренди не підписувала, інших осіб на вчинення таких дій не уповноважувала, а тому просить суд визнати недійсним вказаний договір оренди земельної ділянки від 04.01.2012 року та скасувати його державну реєстрацію. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовільнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та пояснив, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки був укладений відповідно до всіх вимог діючого на той час законодавства, зареєстрований в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та переданий відповідачу у користування актом прийому передачі земельної ділянки від 04.01.2012 року. Більше того, з 2012 року спірна земельна ділянка використовується відповідачем і не знати про цей факт позивачка не могла, оскільки щороку отримувала плату за користування земельною ділянкою. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про час та день слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної 3,5773 га, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220485800:03:013:0010, як розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що стверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 400921 від 11.05.2011 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29.03.2011 року за № 322040001001278. 04.01.2012 року між позивачкою [PERSON] як орендодавцем, та СВК «Розаліївський» в особі голови правління [PERSON] /орендар/ було укладено договір оренди землі, предметом якого є вказана вище земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 3,5773 га в межах Розаліївської сільської ради Білоцерківського району, яку орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, договір укладено на 10 років, що слідує з копії вказаного договору оренди. Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за № 77112282 від 27.12.2016 року, реєстраційною службою Ржищівського міського управління юстиції 15.12.2015 року проведено державну реєстрацію строкового платного користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років на підставі зазначеного договору оренди землі, який укладено 04.01.2012 року між [PERSON] та СВК «Розаліївський». Також 04.01.2012 року між сторонами договору було підписано акт приймання передачі орендованої земельної ділянки, про що свідчить копія цього акта. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини з оренди земельних ділянок є Закон України «Про оренду землі». За ст. ст.1, 13 цього Закону оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом ст.ст. 93, 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності; право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості /ст.627 ЦК України/. За положеннями ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. На момент укладення договору оренди, частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» були встановлені такі істотні умови для договорів оренди землі: об'єкт оренди ( кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору оренди землі, всі істотні умови, які є обовязковими для таких договорів згідно вимог законодавства, є дотриманими. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Представник позивача посилався на те, що позивачка жодних договорів оренди земельної ділянки з СВК «Розаліївський» не уклада та нікого на це не уповноважувала. За ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Верховним Судом України у справі № 6-222цс14 було висловлено правову позицію стосовно того, що з урахуванням норм ст.15 ЦК та ст.3 ЦПК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так, у Постанові Верховного Суду України від 25.12. 2013 р. за позовом осіб до приватного сільськогосподарського підприємства «Лазірки», треті особи: відділ Держкомзему в Оржицькому районі Полтавської області, Полтавська регіональна філія Центру державного земельного кадастру, про визнання недійсними договорів оренди землі, міститься такий правовий висновок: «…однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову». Слід зауважити, що з метою призначення по справі почеркознавчої експертизи на предмет встановлення належності позивачці підпису на оспорюванному договорі оренди земельної ділянки ухвалою суду у відповідача та третьої особи був витребуваний оригінал зазначеного договору оренди, але згідно відповіді міськрайонного управління держгеокадастру у Білоцерківському районі та в місті Білій Церкві головного управління держгеокадастру у Київській області та клопотання відповідача від 11.04.2017 року оригінал оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 04.01.2012 року у них відсутній. Позивачка, також не надала суду оригінал зазначеного договору оренди, в звязку із чим, суд позбавлений можливості перевірити факт підписання позивачкою оспорюваного договору. Надати суду будь-які інші докази на підтвердження обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень позивачка та її представник відмовились. Отже, представником позивачки, який посилаючись на те, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки його довірителькою не укладався та не підписувався, жодних доказів щодо підтвердження цих обставин чи спростування наданих представником відповідача доказів суду надано не було. А тому, доводи представника позивачки про те, що укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 04.01.2012 року відбулось поза її волевиявленням, і даний договір на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України має бути визнаний недійсним, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 21.01.2015 року № 6-215цс14 та від 25.12.2013 року № 6-94цс13. Як зазначено вище, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а тому проаналізувавши всі надані докази, виходячи з аналізу наведених вище правих норм, суд вважає позов необґрунтованим і відмовляє в його задоволенні.

Outcome: dismissed