Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить: -визнати припиненим основне зобов`язання [PERSON] перед Комерційним банком «Західінкомбанк» Товариства з обмеженою відповідальністю за кредитним договором № 0208-1-04 від 02.08.2004 року; -визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки, укладений 03.08.2004 року між Комерційним банком «Західінкомбанк» Товариство з обмеженою відповідальністю, як іпотекодержателем, з однієї сторони, та [PERSON] , як іпотекодавцем, посвідчений 03.08.2004 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Ларічевою Н.А., зареєстровано в реєстрі за № 3153 та: зняти заборону відчуження житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці загальною площею 527 кв.м., які належать на праві власності [PERSON] , накладену 03.08.2004 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Ларічевою Н.А., зареєстровано в реєстрі за № 649; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження №19989950; виключити з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку №19989980. Позов мотивований наступним. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . 02.08.2004 року між [PERSON] та Комерційним банком «Західінкомбанк» Товариство з обмеженою відповідальністю украдено кредитний договір №0208-1-04, за яким Банк надає позивачу кредит у розмірі 10000,00 грн. зі сплатою 24 % річних, терміном до 03.08.2005 року включно. В якості забезпечення виконання за кредитним договором, між сторонами договору укладено 03.08.2004 року договір іпотеки. Предметом іпотеки є будинок [ADDRESS] . На підставі даного договору, державним реєстратором зроблено в реєстрах відповідні записи щодо об`єкту нерухомості. [PERSON] зобов`язання за кредитним договором було виконано в повному обсязі, грошові кошти повернуто Банку достроково, тобто до 03.08.2005 року. Так основне зобов`язання позивача припинилось ще до 03.08.2005 року. Після повного погашення [PERSON] кредиту, представники КБ «Західінкомбанк» ТзОВ не направили відповідні документи нотаріусу для припинення обтяження предмету іпотеки та виключення відповідних записів з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Крім того, позивачу не видавалась Банком відповідна довідка про повне погашення кредиту. [PERSON] не зберігав квитанції про оплату кредиту, оскільки був впевнений у відсутності будь-яких зобов`язань та будучи обізнаним про обов`язок Банку повідомити нотаріуса про погашення кредиту, й відповідно, припинення іпотечного договору. Ліквідацію банку завершено. Зазначає, що повноваження фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора Банку припинено. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб передав, а Національний банк України прийняв документи неплатоспроможного Банку. У відзиві представник відповідача не визнає позов, просить відмовити в його задоволенні. Зазначає, що Національний банк України не є належним відповідачем по даній справі, він не наділений функціями офіційного визнання і підтвердження фактів набуття, зміни або припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились. Представник позивача надала заяву про проведення розгляду справи у їх відсутності, позовні вимоги просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Враховуючи наведене, справа розглядалась у відсутності сторін та третьої особи. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 05.05.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області залишено дану позовну заяву без розгляду та надано час для усунення недоліків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.06.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 29.09.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). [PERSON] та Комерційний банк «Західінкомбанк» ТзОВ 02.08.2004 року уклали кредитний договір №0208-1-04, що вбачається з копії договору. За умовами даного договору позивач отримав кредит у сумі 10000,00 грн., строк погашення до 03.08.2005 року включно, зі сплатою 24% річних. 03.08.2004 року в рахунок забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором, між [PERSON] та Комерційним банком «Західінкомбанк» ТзОВ укладено договір іпотеки, що вбачається з копії договору іпотеки. Предмет іпотеки: житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.02.2021 року, відомості про обтяження предмета іпотеки: домоволодіння [ADDRESS] внесені в серпні 2004 року. Іпотекодержателем зазначено: КБ ТОВ «Західінкомбанк». В листі від 24.03.2021 року Національного банку України зазначено, що повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора ПАТ «Західінкомбанк» припинено, а сам банк ліквідовано. 03.05.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис №11981110037005236 про проведення державної реєстрації припинення ПАТ «Західінкомбанк» як юридичної особи. До позовної заяви долучено роздруківку інформації про відсутність інформації щодо [PERSON] в Єдиному реєстрі боржників. Належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених в позовній заяві щодо дострокового погашення кредитної заборгованості за договором № 0208-1-04 від 02.08.2004 року, позивачем не надано. Юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом (частини перша, сьома статті 104 ЦК України). У статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що реорганізація банку - це злиття, приєднання, виділення, поділ банку, перетворення його організаційно-правової форми, наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов`язків правонаступникам; ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно з частинами першою, другою статті 26 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців 03.05.2019 року внесено запис про припинення юридичної особи - ТзОВ комерційний банк «Західінкомбанк» (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person-result). Згідно із ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду. Органи державної влади та Національний банк України не мають права втручатися в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. Взаємодія Фонду з Національним банком України та органами державної влади здійснюється в межах, визначених цим Законом, іншими актами законодавства. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідаційна процедура банку вважається завершеною з моменту затвердження ліквідаційного балансу, а банк ліквідованим - з моменту внесення запису про припинення банку до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. У день внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Фонд надсилає Національному банку України звіт про виконання ліквідаційної процедури та ліквідаційний баланс. Згідно із ч. 2, 3 ст. 52-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до завершення ліквідації неплатоспроможного банку Фонд зобов`язаний забезпечити збереженість архівних документів неплатоспроможного банку і передати їх на зберігання до Національного банку України. Національний банк України зобов`язаний прийняти документи неплатоспроможного банку на зберігання по мірі їх подання Фондом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про національний банк України» національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. У відповідності до ст. 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності. Держава не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями держави, якщо інше не передбачено законом або договором. Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про національний банк України» Відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. Статтею 7 Закону України «Про національний банк України» визначено інші функції Національного банку України, з яких не вбачається, що дана установа має будь-які функції або повноваження щодо правовідносин, ліквідованих банків за договорами кредиту, іпотеки тощо. Згідно із ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно до ч. 2 ст. 48 УПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. У відповідності із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На думку суду, позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача, оскільки визначений ним відповідач, не має прав та обов`язків щодо предмету позову, не є правонаступником ліквідованої особи й, відповідно, не має можливості впливати на зміну або припинення правовідносин за правочинами. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. На позивача покладений обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згоден, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Згідно ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону№ 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню до даного відповідача.

Outcome: dismissed