Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 10 вересня 2019 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав від нього в борг грошові кошти у розмірі 400 000 грн. та зобов`язався повернути їх не пізніше ніж 23 вересня 2019 року. Посилаючись на порушення відповідачем договірних зобов`язань по поверненню грошових коштів, порушує питання про стягнення з нього та його дружини [PERSON] , яка надавала свою згоду на укладення вказаного договору, заборгованості в розмірі 400 000 грн.; відсотків в розмірі 29 158 грн. 28 коп.; 3% річних в розмірі 6 500 грн. 70 коп.; інфляційних витрат в розмірі 2 800 грн. та судового витрат. Позивач в суді просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, повторно в судове засідання не з`явилися. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в заочному порядку. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 10 вересня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність [PERSON] (позичальника) грошові кошти в сумі 400 000 грн., а відповідач зобов`язався повернути позивачу вказані грошові кошти не пізніше 23 вересня 2019 року. На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 10 вересня 2019 року написав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі. Відтак грошове зобов`язання відповідача [PERSON] перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів у визначені строки не виконав, термін повернення позики порушено. При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Невиконання умов, визначених змістом зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно ст. 1050 ЦК України зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У справі встановлено, що відповідач [PERSON] договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь таку ж суму грошових коштів (суму позики) переданих за договором позики, тобто 400 000 грн., що відповідатиме вимогам ст. 1046 ЦК України. Крім того на користь позивача слід стягнути встановлений індекс інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми в період з 24 вересня 2019 року по 08 квітня 2020 року згідно ст. 625 ЦК України. Розрахунок суми індексу інфляції в розмірі 2 800 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 6 500 грн. 70 коп. за період з 24 вересня 2019 року по 08 квітня 2020 року є вірним, відповідає матеріалам справи і сумнівів у суду не викликає. Що стосується вимог позову в частині стягнення відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України згідно ст. 1048 ЦК країни, то суд зазначає наступне. Так, згідно правового висновку, викладеного Великою палатою Верховного Суду у постанові №310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Враховуючи, що між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, а відтак відповідач має сплатити позивачу за весь час прострочення повернення позики три проценти річних та індекс інфляції встановлені згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже положення ч. 2 ст. 1048 ЦК України щодо стягнення процентів за користування коштами можуть бути застосовані лише протягом строку дії договору і обумовленого строку користування коштами, тобто з 10 по 23 вересня 2019 року. Після 23 вересня 2019 року і прострочення виконання грошового зобов`язання можуть бути застосовані тільки вимоги ст. 625 ЦК України. Разом з тим, в своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів відсотки за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 24 вересня 2019 року по 08 квітня 2020 року, тобто поза межами строку дії договору, після закінчення дії якого можуть бути застосовані тільки вимоги ст. 625 ЦК України. Відтак підстав для стягнення на користь позивача відсотків за користування позикою в розмірі 29 158 грн. 28 коп. за період з 24 вересня 2019 року по 08 квітня 2020 року судом не встановлено, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Що стосується вимог позову про стягнення заборгованості з відповідачки [PERSON] , як солідарного боржника [PERSON] , то суд зазначає наступне. Так, згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Як передбачено ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Зі змісту вказаних вимог Закону вбачається, що договір позики створюватиме обов`язки для другого з подружжя, якщо такий договір укладено під час шлюбу, в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах подружжя, та якщо одержане за договором використано також в інтересах сім`ї. Вказані умови є обов`язковими для визнання боргового зобов`язання спільним сумісним зобов`язанням подружжя, як підстави для солідарного стягнення заборгованості з відповідачів. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачка [PERSON] на момент укладання договору позики перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] , а кошти отримані в борг і використані в інтересах їх сім`ї, суду не представлено. Саме тільки посилання в розписці від 10 вересня 2019 року на те, що дружина боржника дала згоду на отримання грошових коштів від позивача, цих обставин в повній мірі підтверджувати не може. Відтак підстав для солідарного стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики від 10 вересня 2019 року судом не встановлено. Крім того, згідно ст. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У відповідності до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно п. 2.1 договору №03/02/2020 про надання правової допомоги від 03 лютого 2020 року укладеного між Адвокатським об`єднанням «МІТРАКС» та позивачем, перелік послуг, їх вартість, порядок розрахунків та інші аспекти виконання договору визначаються Додатком №1 до договору та в окремих додатках та додаткових угодах до даного договору. Як передбачено п.п. 5.1-5.2 Додатку №1 до договору №03/02/2020 про надання правової допомоги від 03 лютого 2020 року ціна цього договору становить суму вартості послуг та додаткових витрат виконавця, наданих останнім та сплачених замовником протягом строку дії договору. Плата за юридичні послуги визначається на підставі фактично наданих замовнику юридичних послуг у звітному місяці, що відображається у акті прийому - передачі. Разом з тим, жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду не представлено. Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.) або інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, в матеріалах справи відступні. Таким чином, в задоволенні позову в частині стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Разом з тим, позивачем представлене документальне підтвердження понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання вказаної позовної заяви в розмірі 4 384 грн. 98 коп., які згідно ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача [PERSON] . Підстав для стягнення на користь позивача судового збору за подання заяви про забезпечення позову в порядку ст.ст. 149-153 ЦПК України судом не встановлено, що вимогами законодавства не передбачено. Відтак, судом встановлено порушене право позивача, яке підлягає захистові, а пред`явлений позов частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial