Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], 3-тя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кур'єрська служба «Профі Україна» про стягнення боргу. В позовній заяві зазначає, що 12.07.2013 р. надав відповідачу в борг 46000 грн. за переуступку належних позивачу на праві власності 50% статутного капіталу ТОВ «Кур'єрська служба «Профі Україна» з кінцевим терміном повернення до 31.12.2013 р. Вказаний договір позики було укладено шляхом власноручного написання відповідачем розписки про отримання вказаної грошової суми та зобов'язання її повернути. На підставі отриманих від позивача грошових коштів та інших обставин відповідач розпорядився ними та став одноособовим керівником ТОВ «Кур'єрська служба «Профі Україна». Проте, відповідач не виконав взятого на себе зобов'язання щодо повернення отриманої суми позики, незважаючи не неодноразові звернення позивача з вимогою повернути позику. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 12.07.2013 р. у розмірі 46000 грн., стягнути з відповідача грошові кошти за прострочення виконання зобов'язання, відсотки та інфляційну складову в розмірі 46000 грн. Також позивач просить стягнути судові витрати в розмірі 487,20 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі. Представник відповідача просив суд врахувати, що позивачем пропущено строк позовної давності, якій закінчився 31.12.2016 р. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним. Як вбачається з розписки, яка наявна в матеріалах справи від 12.07.2013 р. відповідач [PERSON] отримав у борг у позивача кошти в сумі 46000 грн. за переуступку належних позивачеві на праві власності 50% статутного капіталу ТОВ «Кур'єрська служба «Профі Україна». Відповідно до розписки, що міститься в матеріалах справи строк повернення коштів до 31.12.2013 р. Згідно ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі. Частиною 2 ст.1047 ЦК України, передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В наданих суду пояснення позивач зазначив, що переуступив відповідачеві свої корпоративні права, на суму близько 46000 грн. Безпосередньо грошові кошти не передавав. Переуступка корпоративних прав була оформлена нотаріусом за заявою позивача про те, що він передає 50/% статутного капіталу ТОВ «Кур'єрська служба «Профі Україна». Останній раз звертався до відповідача про повернення боргу в літку 2014 року, однак письмових підтвердження відсутні. Раніше не звертався до суду, оскільки був впевнений, що відповідач поверне грошові кошти. Згідно ч. 1 ст. 167 ГКУ , пп. 14.1.90 ПКУ корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про господарські товариства» від 19.09.1991 р. та ст. 143 ЦКУ статут ТОВ має містити склад засновників та визначення частки кожного у статутному капіталі. Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців засновником ТОВ «Кур'єрська служба «Профі Україна» є [PERSON] (а.с.6-8). Право власності на частки ж у статутному капіталі ТОВ набувається шляхом здійснення вкладів або сплати, як це визначено в ч. 2 ст. 140, ст. 144 ЦК, ст. 13, 50, 52 Закону «Про господарські товариства» до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства. Цей порядок набуття права власності відповідає загальним вимогам ст. 328 ЦК України, відповідно до яких право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Сторона відповідача просила суд при винесенні рішення застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що строк позовної давності за розпискою почав свій перебіг 01.01.2014 р., а закінчився 31.12.2016 р. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. В разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за договором позики, позовна давність за вимогами кредитора про повернення коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. За умовами ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Судом встановлено, що письмових вимог про погашення боргу позивачем до відповідача не пред'являлось, договір позики укладено 12.07.2013 року зі строком повернення боргу до 31.12.2013 року, згідно пояснень позивача та станом на момент подачі позову борг не було повернуто. Отже, перебіг строку позовної давності в даному випадку розпочинається з 31.12.2013 р. Водночас, позовну заяву зареєстровано судом 14.07.2017 р., тобто позивач звернулася до суду після спливу трирічного строку позовної давності, встановленої ст.257 ЦК України, отже суд вважає, що клопотання сторони відповідача про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню. У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, оскільки в задоволені позову суд відмовляє, судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed