Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що у лютому 2020 року йому стало відомо про те, що у Єдиному Реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 24.12.2012 року за №13423478, на підставі постанови державного виконавця ВДВС Біляївського районного управління юстиції було зареєстровано обтяження на 1/3 частку будинку за адресою: [ADDRESS] , власником зазначається [PERSON] . Однак, станом на 24.12.2012 року [PERSON] не є власником 1/3 частки житлового будинку, оскільки позивачем будинок був придбаний 31 липня 2012 року у гр. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Для скасування арешту, позивач звернувся до Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, однак отримав лист, відповідно до якого, матеріали виконавчого провадження були передані до архіву та знищені, крім того, в листі було зазначено, що підстави для скасування арешту відсутні, у зв`язку з цим він звернувся до суду з вимогою про захист своїх прав шляхом звільнення майна з-під арешту. Представник позивача до судового засіданні не з`явився, до суду надіслав заяву в якій просив справу розглянути без його участі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 40). Відповідач у судові засідання не з`являвся, про дату, час та місце судових засідань повідомлялася шляхом надіслання ухвали та судової повістки на зареєстроване місце проживання (перебування), однак конверт повернувся до суду без вручення адресату (а.с. 35, 38, 52, 55). Представник Біляївського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Третя особа - [PERSON] у судові засідання не з`являлась, про дату, час та місце судових засідань повідомлялася шляхом надіслання ухвали та судової повістки на зареєстроване місце проживання (перебування), однак конверт повернувся до суду без вручення адресату (а.с. 34, 39, 38, 56). В установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.07.2012 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого, [PERSON] купив Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] (а.с. 12-13). Відповідно до витягу про Державну реєстрацію прав №32125556 від 10.08.2012 року Ѕ частка вказаного будинку на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] (а.с. 15). Іншу частку будинку було придбано [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.07.2012 року укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого, [PERSON] купила Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] (а.с. 17-19). Відповідно до витягу про Державну реєстрацію прав №32126253 від 10.08.2012 року Ѕ частка вказаного будинку на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] (а.с. 20). Згідно Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 24.12.2012 року за №13423478 Одеської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови від 31.05.2012 року ВДВС Біляївського РУЮ Одеської області про арешт майна боржника та заборону його відчуження було накладено арешт на 1/3 будинку за адресою: [ADDRESS] власника [PERSON] (а.с. 10). У відповідь на звернення позивача, 21.02.2020 р. № 4881/30 начальник відділу Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомив про знищення матеріалів виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строку зберігання та про відсутність підстав для припинення чинності арешту нерухомого майна (а.с. 11). Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конституцією України, зокрема ст. 41 передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Порядок зняття арешту з майна передбачено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач є власником Ѕ частки житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , набув дане нерухоме майно у власність у встановлений Законом спосіб, проте з урахуванням накладеного арешту, на підставі виконавчого провадження, у якому позивач боржником не є, наразі він позбавлений можливості розпоряджатись своєю власністю. Крім того, судом встановлено, що виконавчий лист на виконанні не перебуває, виконавче провадження знищено зі спливом строку зберігання. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позов обґрунтований, тому підлягає задоволенню, оскільки на час звернення із заявою до суду за наявності арешту накладеного на майно позивача, порушується його право власності, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна, оскільки суду не надано відомостей щодо правомірності накладення арешту на майно позивача, або ж наявності стосовно нього виконавчого провадження, в якому він є боржником.

Outcome: approved