Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, яким просить суд стягнути з управління держаної автомобільної інспекції ГУМВС України в Донецької області на його користь заробітну плату у розмірі 21024,00 грн., вихідну допомогу у розмірі 3504,00 та стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він 30.09.2011 року був прийнятий на посаду начальника відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування м. Харцизька при УДАІ ГУ МВС в Донецькій області. 23.07.2013 року він був переведений на посаду начальника центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів обслуговування м. Харцизьк при УДАІ ГУ МВС України в Донецькій області. 06.01.2015 року позивача було звільнено із займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку із скороченням штату працівників). Починаючи з 25.06.2014 року позивач не отримував заробітної плати, жодних виплат проведено не було. На його звернення до відповідача про здійснення виплат відповіді не отримав, тому звернувся до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, просить суд позов задовольнити, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві уточнивши суму вихідної допомоги у відповідності до довідки відповідача. Представник відповідача у судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення, про причини не явки суду не повідомив, заперечень на позов та будь-яких заяв до суду не надходило, тому справу розглянуто заочно у відповідності до ст. 224 ЦПК України про що не заперечує позивач. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши і дослідивши матеріали справи та надані суду письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем з 30.09.2011 року, проходив службу на посаді начальника відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування м. Харцизька при УДАІ ГУ МВС в Донецькій області. 23.07.2013 року він був переведений на посаду начальника центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів обслуговування м. Харцизьк при УДАІ ГУ МВС України в Донецькій області. 06.01.2015 року позивача було звільнено із займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку із скороченням штату працівників). Починаючи з 25.06.2014 року позивач не отримував заробітної плати, жодних виплат проведено не було. На його звернення до відповідача про здійснення виплат відповіді не отримав, тому звернувся до суду з даним позовом 03.07.2015 року за місцем свого проживання. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в т.ч. ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Позивач не оспорює факт його звільнення, а лише порушення його законних прав щодо виплати заробітної плати та вихідної допомоги при звільнені. Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що позивач звільнений з роботи з 06.01.2015 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.15-20). Згідно наданих суду доказів позивач не отримував заробітну плату з 25.06.2014 року. Невиплата заробітної плати та її середній розмір в розмірі 3504,00 грн. підтверджується випискою з карткового рахунку ( а.с.24). Таким чином відповідач зобов'язаний виплатити позивачу заробітну плату за період з 01.07.2014 року по 06.01.2015 року із розрахунку 3504,00 грн. за один календарний місяць, в розмірі 3504,00 х 6 = 21024,00 грн. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Середній розмір заробітної плати позивача за 2014 рік і на час звільнення складає 4314,74 грн., що підтверджується довідкою відповідача від 22.07.2015 року ( а.с.37). Судом встановлено, що дана вимога закону відповідачем щодо позивача не була виконана, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 4314,74 грн. вихідної допомоги підлягають задоволенню. Згідно до ст.. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до загального місцевого суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався про порушення свого права. Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться в ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості. При цьому суд враховує, що позивач був звільнений і перемістився із зони проведення антитерористичної операції в м. Біла Церква, неодноразово звертався до відповідача про виплату належних йому сум і не отримав жодної відповіді, що перешкоджало йому вчасно звернутись до суду. Даних про те, що відповідач фактично розрахувався з позивачем в день звільнення і по день звернення позивача до суду, по справі не вбачається. Підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати, а саме починаючи з січня місяця по серпень місяць 2015 року включно, всього 8 місяців в розмірі 4314,74 х 8 = 34517,92 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума невиплаченої заробітної плати в розмірі 21024,00 грн., вихідна допомога в сумі 4314,74 грн. та середній заробіток в розмірі 34517,92 грн., всього 59856,66 грн. У відповідності до ч.1 п.2 ст. 367 ЦПК України до негайного виконання підлягає судове рішення про стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. При вирішені судових витрат по справі суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у відповідності до суми задоволених позовних вимог, а саме 598,56 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved