Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою в якій просив суд стягнути з відповідачів моральну шкоду, завдану пережитими фізичними та моральними стражданнями у зв'язку з трудовим каліцтвом по 15000,00 грн. з кожного. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він з 1979 року по 1995 рік працював на підприємствах відповідача ДП «Свердловантрацит». За час роботи був травмований, з 2004 року по теперішній час отримує страхові виплати від ВВ ФССНВ в м.Свердловську, які пов'язані з втратою 25 % працездатності. Як зазначає позивач, він через професійне захворювання отримав незворотні наслідки у стані свого здоров'я. В результаті отриманої травми його працездатність суттєво обмежена, що прямо вплинуло на його життєві плани та трудові перспективи. Зокрема, тривале лікування порушило його професійні плани, оскільки він отримав незворотні наслідки захворювання, він втратив можливість продовжувати працювати та отримувати гідну заробітну платню, так як більша частина робочих професій пов'язаних з видобутком вугілля для нього була закрита, у зв'язку із невідповідністю фізичного стану здоров'я вимогам, які пред'являються до працівників. Крім того, за висновками МСЕК протипоказано позивачу тяжкий фізичний труд, праця у підземних умовах. Все це позначилось не тільки на його здоров'ї, а також і на психіці. Позивач постійно знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості повного відновлення здоров'я вже не має. Усі ці фактори викликають негативні емоції й переживання. Порушено його нормальні життєві зв'язки, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, планувати періодичних курсів лікування та обстеження. У результаті чого він вимушений звернутися з позовом до суду. Для складання цього позову йому необхідно було отримати консультацію юриста, витратити значну кількість коштів на сплату отриманих юридичних послуг, ці гроші були взяті з сімейного бюджету та витрачені не на свою родину, а на судове поновлення його прав. Вказані витрати також завдали позивачу психологічної травми. У зв'язку з травмою у позивача постійно підвищений тиск, запаморочення, головні болі та болі у хребті, що призводить до того, що він просинаюся серед ночі та тривалий час не може заснути, а зранку дуже погано себе почуває. Тому постійно відчуває дискомфорт в житті. Позивач в письмовій заяві вказав про можливість розгляду справи в його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача державного підприємства «Свердловантрацит» надала заперечення, зазначила, що позовні вимоги не визнає, оскільки позивачу вперше встановлено 20 % втрати працездатності 05 жовтня 2004 року, на той час діюче законодавство не передбачало право працівника на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з виробничою травмою за рахунок роботодавця, тому вимоги позивача не підлягають задоволенню. Представник Відділення ФССНВ у м.Свердловську також надав заперечення, з яких вбачається, що вимоги позивача, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно абз.3 п.3 Розділу XI «Перехідні положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV від 23.09.1999 року «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». Той факт що моральна шкода не відшкодовується за рахунок відділення Фонду підтверджується і рішенням Конституційного суду. Так відповідно до рішення Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року зміни у законодавстві стосовно права застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону N 1105-XIV визнано такими, що відповідають Конституції України. Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»: п.13. Судам необхідно враховувати, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності; п. 5. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. п.8. За моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Втрата працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку на виробництві під час перебування позивача у трудових відносинах з підприємством «Шахта Червоний Партизан» ДП «Свердловантрацит», відділення Фонду є неналежним відповідачем. Більш того, аналізуючи зміст акту № 267 про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1, який міститься в матеріалах справи, має місце інформація про винні дії позивача, які призвели до виробничої травми. Наведені позивачем в позовній заяві обставини, які є визначальними при встановленні факту завдання моральної шкоди, на думку представника Фонду не пов'язані з виробничою травмою та жодним чином не стосуються позивача. Також зазначає, що позивач до відділення Фонду стосовно відшкодування коштів за придбання ліків не звертався. А із змісту трудової книжки позивача, має місце факт непереривної діяльності в тих же самих умовах які були і до настання нещасного випадку та і після, таким чином обставини викладені у позовній заяві не відповідають дійсності. Крім того, вважає, що вимога позивача про стягнення з відділення Фонду судового збору суперечить нормам діючого законодавства, а саме: згідно положення п.18 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» відділення Фонду звільнено від сплати судового збору. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач знаходився у трудових відносинах з державним підприємством «Свердловантрацит» з 26 жовтня 1979 року по 27 липня 1995 року. Під час роботи у відповідача, а саме 31 серпня 1988 року отримав виробничу травму та 25 % втрати професійної працездатності, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК від 10 вересня 2012 року. Первинно освідоцтво позивача з приводу отриманої 31 серпня 1988 року виробничої травми проводилося 05 жовтня 2004 року, відповідно витягу з акту огляду МСЕК від 05 жовтня 2004 року на той час йому було вперше встановлено 20 % втрати працездатності. Відповідно акту № 267 про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1, який міститься в матеріалах справи, має місце інформація про винні дії позивача, які призвели до виробничої травми. Обставини отримання позивачем виробничої травми є доведеними, і сторонами не заперечуються. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 173 КЗпП України визначено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно зі Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в разі стійкої втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, в тому числі і виплати за моральну (немайнову) шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Пунктами 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ Закону України «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесені зміни до абз.4 ст. 1, підп. «е» п.1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч.3 ст.34 Закону № 1105- XIV, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодуванням їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Відділення. Рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнані такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої травмою на виробництві за рахунок Відділення Фонду України в м. Свердловську Луганської області, оскільки позивачу вперше 05 жовтня 2004 року висновком МСЕК встановлено 20 % втрати працездатності. Оцінюючи характер заподіяного збитку, відсоток втрати працездатності, характер травми, з огляду на наявність провини постраждалого, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає за можливе задовольнити вимоги по відшкодуванню збитку на суму 3000,00 грн. Згідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно положення п.18 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» відділення Фонду звільнено від сплати судового збору, таким чином судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial