Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату, заборгованості із середнього заробітку за час затримки розрахунку і відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позову зазначив, що він працював на Державному підприємстві «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» з 1995 року до березня 2018 року на посаді слюсара. 12.03.2018 року позивач подав заяву на звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Однак, при звільненні позивача відповідач не сплатив належні суми при звільненні, а тому просив суд стягнути з відповідача на його користь нараховану,але не виплачену заробітну плату за період з 01.10.2017 року по 01.03.2018 року в сумі 16714,72 гривень, суму компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 323,54 гривень, середній середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1962,83 гривень, та моральну шкоду в сумі 5000 гривень. 26.04.2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь нараховану,але не виплачену заробітну плату за період з 01.10.2017 року по 12.03.2018 року в сумі 22746,10 гривень, суму компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 500,79 гривень, середній середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2018 року по день розгляду справи в сумі 7757,78 гривень. Позивач в судове засідання не зявився, в заяві про збільшення позовних вимог просив розглянути справу без його участі, позов підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засіданнія не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. 16.04.2018 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач не є звільненим з роботи,а тому у підприємтва відсутні правові підстави для розрахунку з працівником. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] працював на Державному підприємстві «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» з 1995 року до березня 2018 року на посаді слюсара. 12.03.2018 року позивач [PERSON] подав заяву на звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Наказом ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» позивача [PERSON] звільнено з посади слюсара-ремонтника 6 розряду за власним бажанням згідно ст.38 КзпП України з 12.03.2018 року. Ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Cтаттею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року N 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Як вбачається з довідки ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» № К0000000026 від 12.04.2018 року сума нарахованої,але не виплаченої заробітної плати позивачу [PERSON] складає 22746 грн. 10 коп. Згідно довідки Івано-Франківської обласної організації профспілки працівників харчової та переробної промисловості № 01-66 від 26.04.2018 року сума компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату позивачу [PERSON] складає 500 грн. 79 коп. Оскільки відповідачем не були виплачені позивачу всі належні суми при звільненні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована,але не виплачена заробітна плата за період з 01.10.2017 року по 12.03.2018 року в сумі 22746,10 гривень та компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 500,79 гривень. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Суд визначає розмір середньоденної заробітної плати за підставі довідки ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» № К0000000026 від 12.04.2018 року у розмірі 9354,97 (4749,63 грн. за січень 2018 р. + 4605,34 грн. за лютий 2018 р.), а середньоденна зарплата становить 228,17 грн. (9354,97: 41 робочий день), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 12.03.2018 року по 02.05.2018 року у розмірі 7757 грн. 78 коп., виходячи з наступного розрахунку ( 228,17 грн. х 34 р.д.). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначення розміру моральної шкоди, суд враховує положення ст. 23, 1167 ЦК України, та характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач та інші обставини, що відповідає роз'ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди», а саме розмір та строки порушення виплати заробітної плати, страждання та переживання з приводу існування сім»ї позивача через несплату заробітної плати, внаслідок чого позивач та його сім»я були позбавлені нормальних життєвих зв»язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя, та вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 116, 117, 232, 235,237-1 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 ,

Outcome: partial