Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обгрунтування позову зазначили, що 16.11.2018 року [PERSON] , керуючи автомобілем Mazda 3, державний номер [NUMBER] , в м. Маріуполі на перехресті пр. Миру та вул. А.Куїнджі скоїв наїзд на леєрну огорожу, яка перебуває на балансі ККП «Маріупольавтодор». Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10.01.2019 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП позивачу було завдано матеріальну шкоду в сумі 5781,60 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також понесені ним судові витрати у справі. Ухвалою від 01.03.2019 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з недодержанням при її поданні вимог ст. 175 ЦПК України, позивачу наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою від 05.06.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 18.11.2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду. У судове засідання представник позивача не з`явився, від директора Чучмая Д.О. надійшла заява, у якій він просив розглянути справу за їхньої відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 16.11.2018 року в м. Маріуполі на перехресті пр. Миру та вул. А.Куїнджі сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля Mazda 3, державний номер [NUMBER] , [PERSON] скоїв наїзд на леєрну огорожу, яка перебуває на балансі ККП «Маріупольавтодор». На підтвердження вказаних обставин позивачем надано письмову відповідь УПП в Донецькій області Департаменту патрульної поліції за вих. № 1690/41/37/02-2019 від 18.02.2019 року. Згідно з вказаною відповіддю за фактом ДТП відносно [PERSON] винесено постанову про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП серії БД № 170197, який направлений до суду для вирішення питання про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Згідно з довідкою ККП «Маріупольавтодор» від 22.02.2019 року № 60-10575-60.1 леєрна огорожа, яка розташована на перехресті [ADDRESS] та яка була знищена в результаті ДТП 16.11.2018 року за участю [PERSON] , знаходиться на балансі ККП «Маріупольавтодор». Згідно з даними бухгалтерського обліку, вартість знищеної леєрної огорожі становить 5781,60 грн. На підтвердження вартості пошкодженої леєрної огорожі позивачем, також, наданий локальний кошторис на будівельні роботи № 2-1-1, затверджений директором ККП «Маріупольавтодор» [PERSON] . Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особа, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Згідно вимог ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі, до яких відносяться витрати, які особа мусить зробити для відновлення пошкодженого майна. Згідно роз`яснень даних в п. 4 та 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.ч.1,2,3,4 ст.12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ч.ч. 1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 76, ст.ст.77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ст.ст.81,89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, нормами діючого законодавства, які регулюють правовідносини в сфері відшкодування шкоди, передбачено, що загальними умовами, за яких настає цивільно-правова відповідальність при заподіянні шкоди, є наявність шкоди, протиправність дій або бездіяльності, вина особи та причинний зв`язок між протиправним діянням та шкодою. Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів протиправності дій відповідача [PERSON] та причинного зв`язку між його діями та настанням шкоди, про яку йдеться мова у позові. Так, в матеріалах цивільної справи відсутня постанова про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, яка набрала законної сили та яка, в свою чергу, є належним та допустимим доказом того, що саме внаслідок протиправних дій відповідача позивачу була спричинена матеріальна шкода. Позивачем під час розгляду справи не заявлялося клопотання про витребування судом вказаної постанови для належного обґрунтування заявлених позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню; обставини, що обґрунтовано доводать позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, виходячи з засад змагальності та диспозитивності, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed