Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, який уточним під час судового розгляду (а.с. 69-71) про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю органа державної влади. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду у справі №646/6853/14-а від 03.03.2015 було залишено без змін постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2014 по справі №646/6853/14-а, якою визнано протиправною бездіяльність Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції щодо невжиття належних заходів стосовно виконання виконавчого листа №2-729/11 від 20.06.2012, виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення на користь [PERSON] з боржника ХКП «Міськелектротранс» 67959,33 грн. (шістдесят сім тисяч дев'ятсот п'ятдесят дев'ять гривень 33 коп.) Ухвалою Господарського суду Харківської області по справі №5023/5435/12 від 11.06.2013 ХКП «Міськелектротранс» визнано банкрутом. Однак, процедура розпорядження майном боржника та мораторій на задоволення вимог кредиторів були введені на підставі ухвали Господарського суду Харківської області по справі №5023/5435/12 від 12.12.2012, тобто вже після відкриття виконавчого провадження Комінтернівським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 18.07.2012. У Відповідача було 5 місяців для виконання рішення суду на його користь. Однак, за весь цей час Комінтернівський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції допускав бездіяльність та не вжив жодних заходів для виконання рішення суду по справі №2-729/11 від 20.06.2012, хоча для його забезпечення було арештоване судом рухоме майно боржника на суму 73 6023,05 грн., яка навіть перевищує саму суму боргу в 67 959,33 грн. Судом у постанові в адміністративній справі було встановлено, що у Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції виконавчий документ на виконанні фактично знаходився з 18.07.2012 по 26.06.2013, але виконаний не був. Таким чином, із-за протиправної бездіяльності відповідача позивач [PERSON] не отримав належні йому за рішенням суду 67 959, 33 грн., хоча суд під час розгляду адміністративного позову [PERSON] встановив, що така можливість була, якби Відповідач належним чином виконував свої обов'язки. Так як держателем та розпорядником коштів Державного бюджету України є Державна казначейська служба України та її територіальні органи, а відповідач Комінтернівський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції не має власних рахунків для відшкодування шкоди, завданою його бездіяльністю, то на думку позивача, слід стягнути кошти на відшкодування вказаної шкоди 67959,33 грн. з Державного бюджету в особі Державної казначейської служби України. Позивач також просить стягнути на свою користь інфляційні витрати в сумі 51 321,46 грн, посилаючись на те, що за час прострочення виконання рішення суду (з 26.06.2013) стягнута за рішенням суду сума боргу із часом втратила цінність із-за інфляції. Крім того, позивач просить стягнути на свою користь 3 % річних, що становлять 4021,70 грн. Позивач вважає, що протиправною поведінкою відділу державної виконавчої служби йому спричинено моральну, на відшкодування якої він просить стягнути на його користь 5000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції не визнав позовні вимоги, надала письмові заперечення проти позову та пояснила, що Комінтернівський відділ ДВС ХМУЮ вживав належних заходів з метою виконання рішення суду про стягнення на користь позивача, однак рішення не було виконане не з вини відповідача. Крім того, на думку представника відповідача, у позивача відсутня шкода від невиконання рішення суду, а також відсутній причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням рішення суду та шкодою, відшкодування якої вимагає позивач, відсутні правові підстави для стягнення вказаних коштів. Представник Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] Відповідач Управління Державної казначейської служби України у Комінтернівському районі м. Харкова до судового засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та заперечував проти позову, так як рахунок відповідача Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, з якого вимагає стягнути кошти позивач, перебуває у віданні Державної казначейської служби України ( а.с.30-31). Відповідач Державна казначейська служба України неодноразово був належним чином повідомлений про день та час судового розгляду, однак на судове засідання не з'явився, заперечення на позов не надала ( а.с.65,67, 79). Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, дослідивши надані суду письмові докази, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судовим розглядом встановлено, що постановою державного виконавця Комінтернівського ВДВС ХМУЮ від 18.07.2012 року відкрито виконавче провадження _ з виконання виконавчого листа № 2-729/11 від 20.06.2012 року виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з ХКП «Міськелектротранс» на користь [PERSON] 67 959,33 грне. ( а.с.101). Стягувачем [PERSON] до Харківського адміністративного окружного суду була оскаржена бездіяльність державного виконавця при виконанні вищенаведеного виконавчого листа. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду у справі №646/6853/14-а від 03.03.2015 було залишено без змін постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2014 по справі №646/6853/14-а, якою визнано протиправною бездіяльність Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції щодо невжиття належних заходів стосовно виконання виконавчого листа №2-729/11 від 20.06.2012, виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення на користь [PERSON] з боржника ХКП «Міськелектротранс» 67959,33 грн. ( а.с. 6-10). Суд виходив з того, що ухвалою Господарського суду Харківської області по справі №5023/5435/12 від 11.06.2013 року ХКП «Міськелектротранс» визнано банкрутом. Процедура розпорядження майном боржника та мораторій на задоволення вимог кредиторів були введені на підставі ухвали Господарського суду Харківської області по справі №5023/5435/12 від 12.12.2012 року, тобто вже після відкриття виконавчого провадження Комінтернівським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 18.07.2012 року. Тобто, у відповідача було п»ять місяців для виконання рішення суду на користь позивача. Однак, за весь цей час Комінтернівський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції допускав бездіяльність та не вжив належних заходів для виконання рішення суду по справі №2-729/11 від 20.06.2012, хоча для його забезпечення було арештоване судом рухоме майно боржника на суму 73 6023,05 грн., яка навіть перевищує саму суму боргу в 67 959,33 грн. Відповідно до ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачена обов'язковість виконання судових рішень, невиконання рішень суду тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до ст.2 Закону України «Про виконавче провадження», «примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. За наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення, або у разі виконання зведеного виконавчого провадження у встановленому Міністерством юстиції України порядку можуть утворюватися виконавчі групи, до складу яких включаються державні виконавці одного або кількох органів державної виконавчої служби». Відповідно до ст.30 Закону України «Про виконавче провадження», «державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження». Відповідно до положень ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, Висока Договірна Сторона зобов'язана гарантувати кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків справедливий судовий розгляд впродовж розумного строку. Невід'ємною частиною справедливого судового розгляду та ефективного захисту права на мирне володіння майном є забезпечення державою примусового виконання рішення суду в розумний строк. За п. 28 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антонюк проти України» (Заява N 17022/02) від 11.12.2008 р. відповідальність держави за виконання рішень суду щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні. У п. 38 рішення у справі «Кунашко проти Росії» (Заява №36337/03) від 17.12.2009 р. Європейський суд з прав людини нагадав, що у разі, коли винесено рішення проти «приватного» відповідача, на державу покладається позитивний обов'язок, який полягає в тому, щоб громадянам було надано юридичний арсенал, що дозволяє їм отримати присуджені судами суми від їх боржників, які наполегливо ухиляються від виплати боргів. Очевидно, що мова йде про обов'язки надати засоби для досягнення результату, а не забезпечувати сам результат. Влада повинна забезпепечувати розумно доступні заходи на допомогу кредиторам. Отже, якщо не буде встановлено, що прийняті національними владою заходи були адекватними та достатніми, держава не звільняється від відповідальності за несплату боргів по виконавчому листу «приватним» боржником. Згідно ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади чи його посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб. Статтею 11 Закону «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні їх повноважень. Відповідно до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України і ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу» шкода, завдана такою бездіяльністю (невиконанням рішення суду), відшкодовується державою за її рахунок. На думку суду, такою шкодою є шкода завдана бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні їх повноважень внаслідок неналежного виконання рішення суду. Даний факт встановлений вищенаведеним рішенням Харківського окружного адміністративного суду, тому не підлягає доказуванню. Посилання представника відповідача, представника Комінтернівського ВДВС МУЮ, на наявні у виконавчому провадженні відомості, які, на його думку, свідчать про вжиття всіх можливих заходів з виконання рішення суду на користь [PERSON], суд оцінює критично, оскільки вони суперечать прийнятому Харківським окружним адміністративним судом рішенню. Даний представник відповідача не заперечував, що наведене виконавче провадження будо предметом дослідження при прийнятті Харківським окружним адміністративним судом рішення та визнання бездіяльності державного виконавця. За п. 12 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.10.2012 р. N 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» встановлено, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні мати на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України. При цьому має застосовуватись цивільне право, а не адміністративне. Джерелом коштів держави є державний бюджет, а його розпорядником - Державна казначейська служба України. Відповідно до пп.5 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, органи ДКСУ відають всіма питаннями виділення бюджетних коштів, зокрема ДКСУ здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Тому поширеною є практика визнання боржником у виконавчому документі, виданому на виконання рішення про стягнення коштів з державного бюджету, органів Державної казначейської служби. З огляду на наведене, суд стягує з Державної казначейської служби України на користь позивача 67 959, 33 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому слід зазначити, що ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України надано визначення поняття зобов'язання. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В частині позовних вимог про стягнення на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних, суд вважає правильним відмовити, оскільки між позивачем та відповідачем відсутні грошові зобов»язання, невиконання яких тягне відшкодування наведених виплат, позовні вимоги в цій частині єбезпідставними та такими, що суперечить положенням чинного законодавства. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 1167 Цивільного кодексу України, передбачено, що моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Так, у відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі за текстом - постанова Пленуму), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позові повинно бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, відповідно до абзацу 2 пункту 5 постанови Пленуму, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При вирішення такого питання суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідальність заподіювача моральної шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Надана Позивачем до суду виписка з історії хвороби № 5155 від 29.10.2010 року, як нібито доказ завдання моральної шкоди, не може бути прийнято судом як належний доказ, оскільки вона видана задовго до знаходження виконавчого документа на виконані у відділі. Враховуючи викладене, суд залишає без задоволення позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, виходячи з того, що позовні вимоги в цій частині позивачем не доведено, докази, на які посилається позивач з цього приводу, не стосуються бездіяльності державного виконавця щодо виконання судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial