Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить зменшити розмір аліментів, які він сплачує за рішенням Новопсковського районного суду Луганської області ЄУ № 2-546/2011 від 15.11.2011 на утримання сина [PERSON] , [INFO] , до 1/8 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до повноліття дитини. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що згідно з рішенням Новопсковського районного суду Луганської області у справі № 2-546/2011 від 15.11.2011 з нього стягуються аліменти на користь відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 18.10.2011 до повноліття дитини. Позивач посилається на те, що з часу ухвалення судового рішення про стягнення аліментів змінився його сімейний стан, а саме: 19.08.2017 він уклав новий шлюб з [PERSON] , від якого [INFO] у них народився син [PERSON] , що, на його думку, є підставою для зменшення розміру аліментів згідно з ст. 192 СК України. Крім того, позивач зазначив, що з 04.01.2021 він вимушений винаймати оплатне житло - квартиру для проживання його родини в м. Харкові, оскільки власного житла не має, що призвело до значного збільшення витрат на утримання родини. Позивач вказує, що заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] не має, розмір аліментів, який з нього утримується, майже в десять разів перевищує мінімальний розмір аліментів, необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Зміна сімейного стану, наявність інших осіб на утриманні, значні додаткові витрати щодо винаймання житла для проживання сім`ї стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 03.03.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 01.04.2021. У строк, встановлений судом, відповідач надала відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву відповідач зазначила, що син [PERSON] проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Окрім сина [PERSON] , вона має доньку [PERSON] , яка народилася [INFO] від другого шлюбу. Відповідач посилається на те, що єдиним джерелом її доходу є заробітна плата, власного нерухомого майна (житлового будинку, квартири, земельних ділянок), транспортних засобів вона не має. Відповідач також посилається на те, що з 2012 року син [PERSON] перебуває на обліку у лікаря офтальмолога, згідно з рекомендаціями лікарів він повинен проходити офтальмогічне обстеження два рази на рік з подальшим лікуванням, на що вона витрачає значні кошти. Батько дитини ніколи не брав участі у додаткових витратах на дитину. Відповідач також не погоджується з твердженням позивача про те, що він не має заборгованості зі сплати аліментів, оскільки згідно з поданою ним щорічною декларацією, ним задекларовано право власності на чотири земельні ділянки, яке виникло у нього з 26.08.2016. Всі чотири земельні ділянки знаходяться в оренді ТОВ «Агропродсервіс», від надання яких відповідач протягом 2016-2019 отримував дохід, однак не сплачував аліменти з даного виду доходу. Вищевказане, на думку відповідача, свідчить про ухилення позивача від сплати аліментів. Позивач офіційно працює, має постійне місце роботи та отримує заробітну плату, є здоровою працездатною особою, що надає йому можливість сплачувати визначені рішенням суду аліменти. Відповідач посилається на те, що позивач не підтвердив факт погіршення свого матеріального стану після набрання чинності рішенням суду про стягнення аліментів, а зміна сімейного стану позивача не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. При цьому, відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.09.2020 у справі № 565/2071/19. 01.04.2021 підготовче судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці. Підготовче судове засідання призначено на 19.04.2021. 19.04.2021 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 19.05.2021. В судовому засіданні представник позивача наполягав на позовних вимогах, просив задовольнити їх з підстав, викладених в позові. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, у відзиві на позов просила справу розглядати без її участі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 02.08.2010, яке набрало законної сили 26.08.2010, було розірвано. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Новорозсошанською сільською радою Новопсковського району Луганської області 20.12.2006, позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 15.11.2011 з позивача стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 18.10.2011 до повноліття дитини. Рішення суду набрало законної сили 18.01.2012. Згідно з довідкою, виданою виконкомом Новопсковської селищної ради Луганської області 22.03.2021 за вих. № 101, неповнолітній син сторін проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України гарантовано, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз статті 192 СК України свідчить про те, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому, такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів, проте, не є безумовною для такої зміни. Як зазначено у правовому висновку Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою, а народження у платника аліментів дитини від іншого шлюбу не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, присуджених на утримання іншої дитини. Так, при вирішенні позовів про зменшення розміру аліментів у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу суд має перевіряти, чи підтверджено належними та допустимими доказами погіршення майнового стану платника аліментів, у тому числі й у зв`язку з такими обставинами; перевіряти зміну рівня його доходів тощо. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки у нього народився син від іншого шлюбу, а також значно збільшилися витрати на утримання родини у зв`язку з винайманням житла. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надаючи оцінку обставинам, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, суд приходить до такого. Суд встановив, що 19 серпня 2017 року позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який зареєстрований Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 19.08.2017. [INFO] у позивача [PERSON] та його дружини [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 01.11.2018. Таким чином, суд встановив, що дійсно сімейний стан позивача змінився, він одружився та у нього народилась дитина. Суд також зауважує, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів змінився також сімейний стан отримувача аліментів. Так, з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області 19.06.2015, вбачається, що відповідач 19.06.2015 уклала шлюб з [PERSON] , після реєстрації якого їй присвоєно прізвище « [PERSON] ». У цьому шлюбі у відповідача народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Донцівської сільської ради Новопсковського району Луганської області 18.01.2016. Разом з тим позивачем, всупереч вимог чинного законодавства не доведено належними та допустимими доказами те, що його матеріальне становище значно погіршилось у порівнянні з тим, яке було на час ухвалення рішення суду про присудження аліментів. Як вбачається зі змісту рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 15.11.2011 про стягнення аліментів, суд при визначенні розміру аліментів врахував, що відповідач офіційно працевлаштований, однак матеріали справи не містять жодних даних про те, який дохід отримував позивач на час ухвалення вказаного судового рішення. Натомість, з довідки, виданої 19.01.2021 Харківською обласною прокуратурою, слідує що позивач [PERSON] працює в Харківській обласній прокуратурі на посаді заступника начальника відділу, його заробіток за період з січня 2020 року по грудень 2020 року склав 526985,38 грн, що свідчить про те, що дохід позивача протягом останнього року є стабільним та високим, який дає йому можливість, як платнику аліментів, як сплачувати аліменти, так і утримувати сім`ю. Крім того, суд встановив, що у період після ухвалення рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 15.11.2011 про стягнення аліментів, позивач в серпні 2016 року набув у власність чотири земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які за договорами оренди передані в оренду ТОВ «Агропродсервіс», що випливає з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №249569278 від 24.03.2021. Доводи позивача щодо наявності підстав для зменшення розміру аліментів, які з нього стягуються, оскільки він несе витрати на оренду житла для проживання сім`ї, суд оцінює критично, з огляду на співвідношення встановленого чинним законодавством розміру прожиткового мінімуму на особу та доходами позивача. Таким чином, позивач належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з одруженням та народженням другої дитини від іншого шлюбу, а також несенням витрат на утримання сім`ї, а навпаки, судом було встановлено збільшення доходів останнього. Що стосується обґрунтувань позивача, що розмір аліментів, який він сплачує на користь спільної з відповідачем дитини, перевищує мінімальний розмір аліментів на дитину відповідного віку, слід зазначити таке. Верховний Суд у справі № 461/4936/16 від 31.10.2018 прийшов до висновку, що закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує. Тобто, вказана обставина також не може бути підставою для зменшення розміру аліментів. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що дохід позивача за 2020 рік склав 526985,38 грн, з якого сплачено аліменти на загальну суму 106055,79 грн. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2270 грн, а розмір мінімальної заробітної плати - 6000 грн. Таким чином, заробіток позивача, що залишається після сплати аліментів, значно перевищує встановлені державою соціальні стандарти проживання. Тобто, фактично єдиною підставою для зменшення розміру аліментів є зміна сімейного стану позивача, пов`язана з народженням дитини, проте зміна сімейного стану позивача не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів без підтвердження погіршення його матеріального становища, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.09.2020 у справі № 565/2071/19. Крім того суд приймає до уваги норми міжнародного та національного законодавства щодо якнайкращого забезпечення інтересів дитини та неприпустимість покращення матеріального становища будь-яких осіб за рахунок погіршення матеріального становища неповнолітньої дитини. Стосовно доводів відповідача про те, що позивач ухиляється від сплати аліментів з плати, отриманої за передачу належних йому земельних ділянок в оренду, суд зазначає, що відповідач не позбавлена права звернутись до органів примусового виконання з відповідною заявою про утримання аліментів з даного виду доходу позивача. Не заслуговують на увагу суду і доводи відповідача про те, що позивач не бере участі у додаткових витратах на обстеження, лікування сина, який проживає з нею, так як ці витрати є додатковими і вона не позбавлена права звернутися до суду з позовом про їх відшкодування батьком дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Виходячи з того, що аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, враховуючи дані про розмір доходів позивача, який дає йому змогу сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, з урахуванням того, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку із одруженням та народженням другої дитини, а також з витратами на оренду житла, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Виходячи з того, що суд відмовляє в задоволенні позову, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір, що був сплачений при зверненні до суду, слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed