Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачки про стягнення боргу та відсотків за договором позики. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та відповідачкою [PERSON] 15 жовтня 2011 року був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим №2887, відповідно до умов якого [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 360\~000 грн., що в еквіваленті складало 45000,00 доларів США, строком на один рік до 15.10.2012 року. У забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором позики 15 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим №2888, відповідно до умов якого відповідачка передала в іпотеку нерухоме майно - домоволодіння №34 по вулиці Прянишникова в місті Дніпропетровську. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська суду від 19.12.2013 року вказаний договір позики від 15.10.2011 року та договір іпотеки від 15.10.2011 року були визнані недійсними з моменту укладення. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.02.2014 року рішення суду від 19.12.2013 року було скасовано, а [PERSON] в позові до [PERSON] було відмовлено. Позивач зазначає, що до теперішнього часу [PERSON] отримані у нього кошти не повернула, від виконання своїх зобов'язань ухиляється, тому просив суд стягнути з відповідачки на його користь 953344,80 грн., що за курсом НБУ станом на 28.08.2015 року в еквіваленті складає 45000,00 доларів США, 3% річних 43200,00 грн., а також понесені витрати по справі 3654,00 грн. по сплаті судового збору. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та зазначив, що позика надавалась у доларах США, тому суд має стягнути з відповідачки саме 45000,00 доларів США у гривневому еквіваленті. Представник відповідачки проти позову заперечував частково та визнав отримання позики [PERSON] у розмірі саме 360000,00 гривень, у стягненні відсотків просив відмовити, оскільки вини відповідачки у неповерненні коштів нема. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилась, причин неявки суду не повідомила, про день слухання справи повідомлялась належним чином. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 15 жовтня 2011 року був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим №2887, відповідно до умов якого [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 360\~000 грн., що в еквіваленті складало 45000,00 доларів США, строком на один рік до 15.10.2012 року. У забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором позики 15 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим №2888, відповідно до умов якого відповідачка передала в іпотеку нерухоме майно - домоволодіння №34 по вулиці Прянишникова в місті Дніпропетровську. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська суду від 19.12.2013 року вказаний договір позики від 15.10.2011 року та договір іпотеки від 15.10.2011 року були визнані недійсними з моменту укладення. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.02.2014 року рішення суду від 19.12.2013 року було скасовано, а [PERSON] в позові до [PERSON] було відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.\~ В силу ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Так, згідно з п. 1 договору позики від 15.10.2011 року позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у сумі 360000,00 грн., що на момент укладення договору складало 45000,00 доларів США. Також у цьому ж пункті договору зазначено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцю 360000,00 грн., без посилання на еквівалент у доларах США. Також суд звертає увагу, що позивачем у позовній заяві вказаний розрахунок 3% річних за користування позикою та 3% річних як штрафних санкцій із розрахунку суми боргу 360000,00 грн., а не із розрахунку 953344,80 грн. (45000,00 доларів США), що також підтверджує факт передачі відповідачці саме 360000,00 гривень. Належних і допустимих доказів того, що позивач передав у борг відповідачці саме 45000,00 доларів він не надав, тому суд, задольняючи позов частково бере до увагу саме суму 360000,00 грн. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Враховуючи, що відповідачка борг до теперішнього часу не повернула, від виконання своїх зобов'язань ухиляється, тому суд вважає стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 360 000,00 гривень заборгованості за договором позики, три відсотки від простроченої суми за період з 15.11.2011 року по 15.10.2015 року у розмірі 43\~200,00 гривень, згідно з наданим позивачем розрахунком. Також, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в сумі 3 654,00 гривень.

Outcome: partial