Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 27.09.2013 року мотивуючи тим, що він та [PERSON] є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS], а також земельної ділянки розміром 0,1083 га, на якій розташований будинок. Суміжним землевласником є відповідач - [PERSON], якому належать на праві власності земельна ділянка розміром 0,0595 га по [ADDRESS]. В 2010 році між ними виник спір щодо суміжного землеволодіння, а саме: відповідач почав ставити стовпчики забору, а він звернувся до нього стосовно неправильного їх розташування, оскільки межа між земельними ділянками існує ще з 1960 року. Однак сусід вказав на наявний у нього державний акт на право приватної власності на землю, згідно з яким межа, яка колись існувала, вже зміщена на його земельну ділянку, при цьому це сталось, начебто, за його згоди ще в 2003 році при підписанні акту встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки. З огляду на дані обставини, він співставив свій та сусідів державні акти на право власності на землю, а також первинну документацію та земельні ділянки. Яка залишилась у нього, з чого вперше довідався, що в 1999 році відбулося незаконне зменшення закріпленої за житловим будинком [ADDRESS] земельної ділянки та, натомість, незаконне збільшення сусідської земельної ділянки, обманних дій сусіда та недобросовісності у виконанні своїх обов'язків землевпорядником [PERSON], який встановлював межі в натурі. В червні 1999 року до нього звернувся відповідач з пропозицією здійснити приватизацію земельних ділянок, запропонував самостійно займатись усіма формальностями, що виникнуть, а він підпише акт встановлення на місцевості та погодження меж земельної ділянки. Оскільки будь - яких спірних питань між ними не було, сусід прийняв паркан, який розділяв їх земельні ділянки, для встановлення нового паркану, тому він нічого не підозрюючи та не перепитуючи, такий акт підписав. При встановленні меж він не був присутній, відповідач його не викликав, ніяких документів не запитував, тому до 2010 року він навіть не підозрював, що його земельна ділянка зменшилась. Порівнявши викопіровку з плану на земельну ділянку [ADDRESS] від 24.06.1961 року та план меж земельної ділянки, що міститься на звороті державного акту встановлюється, що зміщення межі відбулося в бік його домоволодіння зі сторони домоволодіння [ADDRESS], а саме: зі двору на 0,12 м ( 20.60-20,48), зі сторони домоволодіння [ADDRESS] на 0,47 м. ( 20-19,53). При винесенні рішення виконкомом Білоцерківської міської ради Київської області 01.04.2003 року № 81 про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] [PERSON], міська рада не звернула увагу на рішення від 16.11.1960 року. Крім того, в 2010 році, після виникнення спору, [PERSON] встановив металеві стовпчики по новій межі, яка наблизилась впритул до його домоволодіння. Дані обставини підтверджуються зведеним кадастровим планом, виконаним ФОП [PERSON], з якого вбачається межа між домоволодіннями, яка є згідно спірних державних актів, та яка має бути. Таким чином, технічна документація на виготовлення державного акту на земельну ділянку по [ADDRESS] від початку виготовлялась на хибних вихідних даних, які не відповідали як фактично існуючим межам між нею та земельною ділянкою по [ADDRESS], так і первинним землевпорядним документам, що в свою чергу призвело до того, що і технічна документація на виготовлення державного акту на земельну ділянку по [ADDRESS], копії якої не залишилось, також містила в собі хибні відомості. Позивач просить поновити строк звернення до суду з даним позовом, визнати протиправним та скасувати рішення Білоцерківської міської ради від 01.04.2003 року № 81 «Про передачу земель у приватну власність громадян, надання в оренду та про затвердження технічного звіту по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки і підготовці державних актів на право приватної власності на землю, внесення змін та доповнень у попередні рішення» в частині видачі державних актів на право власності на земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним державний акт серії Р2 № 005484, виданий 06.06.2003 року Білоцерківською міської радою Київської області на ім'я [PERSON] ( реєстраційний номер 1337) про право власності на земельну ділянку площею 0,0595 га для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним державний акт серії КВ № 033918, виданий 19.09.2003 року Білоцерківською міською радою Київської області на ім'я [PERSON] та [PERSON] про право власності на земельну ділянку площею 0,1083 га для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства. Позивач [PERSON] в судовому засіданні обставини викладені в позові підтримав, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача за договором - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Відповідач Білоцерківська міська рада Київської області до суду представника не направили, надали клопотання про розгляд справи без їх участі на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав до суду письмові заперечення проти вимог позивача та просив застосувати строк позовної давності. Третя особа [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити вимоги позивача. Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.3 ЦПК України , кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ч 1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень,крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). ( ч.6 ст.118 ЗК України). Відповідно до ст. 183 ЗК України завданням землеустрою є :… в) встановлення на місцевості меж адміністративно-територіальних утворень, територій з особливим природоохоронним, рекреаційним і заповідним режимами, меж земельних ділянок власників і землекористувачів. Землеустрій передбачає :..ґ) складання проектів впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань та створення нових;д) складання проектів відведення земельних ділянок;е) встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок; є) підготовку документів, що посвідчують право власності або право користування землею, у випадках, передбачених законом. ( ст..184 ЗК України). Кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, яка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості. ( ст.198 ЗК України). Відповідно до п. 1.1. ст. 1 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43, право власності на землю посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку. При цьому в п. 1.4. ст. 1 Інструкції зазначено, що державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. Відповідно до вимог ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЗК України, в редакції, яка була чинною на час винесення спірного рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №81 від 01.04.2003 року, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. У статті 121 ЗК України, в редакції яка була чинною на час винесення спірного рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №81 від 01.04.2003 року, передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Так у п. «г» ч.1 ст. 121 ЗК України вказано, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст. ст. 140 - 149 ЗК України. Згідно витягу з рішення № 627 виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради депутатів трудящих від 16.11.1960 року ( а.с.9), гр. [PERSON] в 1956 році, рішенням колгоспу ім. Дімітрова, було надано земельну ділянку, площею 0,10 га для індивідуального будівництва житлового будинку по [ADDRESS], документи він не оформив, збудував тимчасову споруду, сарай і льох, тому наділено земельну ділянку площею 600 кв.м. по [ADDRESS] для індивідуального будівництва житлового будинку. Згідно акту від 20.12.1960 року ( а.с.11), складеного представником Білоцерківського МБТІ про те, що згідно рішення виконкому від 16.11.1960 року за № 627, провів виділ в натурі земельної ділянки площею 600 кв.м., що розташована в [ADDRESS] в користування [PERSON], земельна ділянка , разом із закріпленими на ній геотехнічними знаками, передана [PERSON], який попереджений про те, що до складання з виконкомом договору про будівництво не дозволяється використання даної земельної ділянки, а у випадку якщо протягом одного місяця з моменту відводу не буде укладено договір, даний акт втрачає свою силу і земельна ділянка зараховується в земельний фонд. З наданого позивачем висновку комісії ( а.с.18), вбачається, що [PERSON] був укладений договір на будівництво, затверджений Білоцерківською нотконторою 31.12.1960 року № 5851 на 600 кв.м., встановлено, що у фактичному користуванні перебуває земельна ділянка площею 1024 кв.м. та визначено, що за домоволодінням необхідно зареєструвати земельну ділянку площею 600 кв.м., в тому числі: під будівлями - 38 кв.м., під двір - 434 кв.м., під город 128 кв.м., а виявлені залишки - 424 кв.м. вилучити та зарахувати в держземфонд, до вилучення їх тимчасово залишити за домоволодінням. Згідно викопіровки з плану будівельного кварталу № 360-а по [ADDRESS], власник якої [PERSON], затвердженого МБТІ 24.06.1961 року, загальна площа земельної ділянки - 1024 кв.м., в тому числі: під будівництвом - 38 кв.м., під двором - 434 кв.м., під городом - 552 кв.м. та залишки - 424 кв.м., при цьому в Білоцерківському МБТІ згідно рішення виконавчого комітету без номера за [PERSON] зареєстровано 600 кв.м. земельної ділянки.( а.с.12). Крім наданих позивачем вище зазначених доказів до суду не було надано належного правовстановлюючого документу, а саме: рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого [PERSON], у встановленому законом порядку, отримав у власність земельну ділянку, як і доказів щодо передачі ним земельної ділянки в розмірах відповідно до плану земельної ділянки від 25.05.1961 року позивачу та третій особі. Пункт 6 Перехідних положень ЗК України визначає, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити в установленому порядку право власності або право оренди на них. Обов'язок переоформлення права користування земельною ділянкою, передбачений у п.6 Перехідних положень ЗК України, визнано неконституційним на підставі Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року, однак зазначене положення свідчить про те, що право власності на земельну ділянку, набуте позивачами на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 16.11.1960 року має бути належно переоформлено. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 033918 ( а.с.14), виданного 19.09.2003 року, відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 01.04.2003 року № 81 [PERSON] та [PERSON], є власниками земельної ділянки площею 0,1083 га у межах згідно з планом за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням: для будівництва, обслуговування, жилого будинку і господарських споруд - 0,1000 га та ведення особистого селянського господарства - 0,0083 га. Відповідачу [PERSON] відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 01.04.2003 року № 81, та на підставі державного акта на право приватної власності на землю серіїР2 № 005484 ( а.с.15), належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0595 га в межах згідно з планом за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування, жилого будинку і господарських споруд - 0,0474 га та ведення особистого селянського господарства - 0,0121 га. В плані земельної ділянки, що міститься в технічному паспорті на житловий будинок [ADDRESS], виданого 19.06.2008 року, зазначено про рішення № 22 від 27.01.1998 року ( а.с.21- на звороті) та зазначено загальну площу земельної ділянки - 1024 кв.м., в тому числі: під будівництвом - 254 кв.м., під двором - 770 кв.м. Згідно акту перенесення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) від 18.08.2013 року ( а.с.20), виготовленого на підставі договору купівлі - продажу та рішення Білоцерківської міської ради від 01.04.2003 року № 81 в присутності позивача та третьої особи, проведено встановлення на місцевості меж земельної ділянки згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 033913 загальною площею 0,1083 га , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства. Отже, суд приходить до висновку, що у [PERSON] та [PERSON] фактично перебуває у власності земельна ділянка більшою площею ніж було виділено рішенням міської ради в 1998 році. Згідно плану квартальної зйомки ( а.с.58), яка входила до технічної документації при оформленні права власності на земельні ділянки, вбачається, що фактична ширина земельної ділянки по [ADDRESS] - 20,00 менше ніж зазначено в плані викладеному в державному акті - 20,48. На абрисі земельної ділянки доданого до акту перенесення меж від 18.08.2013 року зазначено ширину земельної ділянки 21,05, що по фактичному користуванню, яка за розміром більше ніж зазначено у викопіровці з плану від 25.05.1961 року - 20,60 та на який посилається позивач. Позивачем до суду не надано рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області 01.04.2003 року № 81, яке він оскаржує та технічної документації із землеустрою й геодезичною зйомкою. Встановити в судовому засіданні чи відповідають фактичні розміри земельних ділянок технічній документації на вказані земельні ділянки виявилось не можливим, оскільки до суду не було надано відповідних доказів, судом порушувалось питання про призначення по справі експертизи для встановлення відповідних фактів, однак сторони відмовились від її проведення. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею,незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Даючи оцінку встановленим обставинам та доданим доказам, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що рішення органу місцевого самоврядування є незаконним, а державні акти недійсні, тому вимоги позивача щодо скасування рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області 01.04.2003 року № 81 та визнання державних актів не підлягають до задоволення. Позивач просить поновити йому строк для звернення до суду з даним позовом посилаючись на те, що він дізнався про порушення його прав в 2010 року, а в судовому засіданні пояснив, що ще в 2004 - 2005 роках перевіряючи документи виявив що ширина земельної ділянки зазначена в державному акті не відповідає розміру зазначеному в плані від 25.05.1961 року Відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності , тому просить його застосувати та відмовити в задоволенні позову, про що зазначає в письмових запереченнях проти позову, в підтвердження даних обставин надав до суду направлені позивачу 06.10.2008 року та 01.06.2009 року листи ( а.с.36-39) з яких вбачається, що спір між сторонами щодо суміжного землекористування виник з 2008 року. Згідно акту про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 17.07.1999 року ( а.с.13,60), позивач погодив своїм підписом межі земельної ділянки по [ADDRESS], що підтвердив в судовому засіданні, доказів в обґрунтування обставин про те, що відповідач обманним шляхом отримав дані акти до суду не надав. Відповідно до вимоги ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 256 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В судовому засіданні встановлено, що позивач мав довідатись про порушення його прав у 1999 році на момент узгодженння меж земельних ділянок, будь - яких доказів, що він дізнався про порушення його прав у 2010 році до суду не надано, як і не надано доказів в обґрунтування вимог щодо поновлення йому строку для звернення до суду з даним позовом. Даючи оцінку встановленим обставинам та зібраним по справі доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення. В порядку ст.88 ЦПК України за рахунок відповідача компенсуються витрати позивача в разі задоволення його вимог, однак в даному випадку в позові відмовлено, тому і судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed