Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу в розмірі 77000 грн., 3% річних в сумі 81,90 грн., за посвідчення нотаріусом договору позики 1000 грн. та судових витрат в розмірі 780,83 грн., посилаючись на те, що 08.01.2015 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого вона передала відповідачу гроші в сумі 80000 (вісімдесят тисяч) гривень із строком виплати боргу 08.01.2016 року. Строк повернення позики визначений договором минув, однак відповідач повернула лише частину боргу в сумі 3000 гривень, а інші кошти повертати відмовилась. Згідно п.4 Договору позики зобовязувалась повернути позику, а в разі несвоєчасного неповернення, сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та 3% річних від простроченої суми позики. Крім цього, нею були понесені витрати за посвідчення нотаріусом даного договору позики, в розмірі 1000 грн., які відповідач відмовилась повернути. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що борг в розмірі 80000 грн. утворився на протязі її роботи у [PERSON] Крім цього, визнала, що саме за цим договором позики сплатила [PERSON] частину суми боргу в розмірі 3000 грн. Вимогу про повернення боргу в розмірі 77000 грн. від 12.12.2015 року отримувала особисто. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що правочин між сторонами було укладено в письмовій формі, відповідно до договору позики від 08.01.2015 року відповідач [PERSON] отримала у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 8000 грн. Згідно п.2 договору позики, відповідач зобовязаний повернути суму позики в строк до 08.01.2016 року за місцем проживання позивача. Однак, не зважаючи на взяті зобовязання, у зазначений строк відповідач повернула частину суми боргу в розмірі 3000 грн. та врегулювати даний спір мирним шляхом відмовляється. Відповідно до п.4 даного договору, в разі несвоєчасного повернення позики, [PERSON] зобовязана сплатити [PERSON] грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та 3% річних від простроченої суми позики або сплатити неустойку відповідно до ст.549 ЦК України. Відповідно до п.9 договору позики, даний договорі було укладено за письмовою згодою чоловіка відповідача [PERSON] Пунктом 12 даного договору передбачено, що витрати за посвідчення цього договору платить [PERSON] (а.с.20). Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього ж Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Доказів про те, що відповідач на день розгляду справи в суді погасила борг в повному обсязі в судове засідання не представлено, борг відповідача перед позивачем складає 77000 грн., тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача зазначену суму боргу. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 2 ст.1046 ЦК України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або речей, визначених родовими ознаками. Тобто, даний договір є реальним і вважається укладеними з моменту передавання грошей. Обовязки з договору позики виникають тільки для однієї сторони позичальника [PERSON], адже, отримавши гроші передані їй позикодавцем [PERSON], позичальник стає зобовязаний повернути позикодавцю вказану суму грошей. Як вбачається з п.2 договору позики, відповідач повинна була повернути борг в розмірі 80000 грн. до 08.01.2016 року, однак взяте на себе зобовязання виконала не в повному обсязі, повернувши лише суму позики в розмірі 3000 грн. Відповідно до вимог ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначається моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача три проценти річних в сумі 81,90 грн. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, в підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В статті 60 ЦПК України викладено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Факт невиконання відповідачем взятого на себе зобовязання згідно договору позики від 08.01.2015 року, позивачем [PERSON] доведено. Відповідно до загального правила на кредитора (позикодавця) покладається обовязок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець, як кредитор, повинен видати позичальнику розписку в отриманні виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ. Згідно до ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася. Оскільки відповідачем не доведено протилежне, суд вважає, що оригінал договору позики засвідчує факт отримання грошових коштів відповідачем по справі [PERSON] і те, що взяте на себе зобовязання нею виконано в повному обсязі не було. Відповідно до ст.11 ЦК України одними з основних підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Що стосується позовних вимог про стягнення витрат за посвідчення даного договору позики від 08.01.2015 року, суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не були документально підтверджені. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем при звернені до суду було понесено судові витрати, а саме сплачено судовий збір в розмірі 780,83 грн., що підтверджується квитанцією №5-12 від 21.01.2016 року (а.с.1). Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial