Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 24.12.2014 року мотивуючи тим, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 6432322 від 22.05.2008 року, відповідно до умов якого позивач зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 44 015,00 доларів США, а відповідач зобовязався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором. Позивач належним чином виконав умови договору та надав обумовлені в договорі кошти у повному обсязі, а відповідач [PERSON] в свою чергу порушила умови договору, в звязку з чим утворилась заборгованість яка станом на 09.12.2014 року становить 37 782,81 доларів США та 32 409,61 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту складає 34 253,81 доларів США; заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом складає 2 644,11 доларів США; сума пені за порушення строків виконання зобовязання за кредитним договором складає еквівалент 444,74 доларів США; сума штрафів за порушення відповідачем обовязків, передбачених пп. 4.3.2-4.3.6 кредитного договору, складає еквівалент 440,15 доларів США, сума штрафів за порушення відповідачем [PERSON] обовязків щодо поновлення дії договорів страхування складає 32 409,61 грн. 22.05.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки відповідно до якого відповідач [PERSON] взяла на себе обовязок відповідати перед позивачем за виконання зобовязань відповідачем [PERSON] в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісії, неустойки. В добровільному порядку відповідачі відмовляються погашати заборгованість, в звязку з цим, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість за договором в розмірі 37 782, 81 доларів США, 32 409, 61 грн. та судовий збір в розмірі 3 6543 грн. 00 коп. 22.04.2015 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з зустрічною позовною заявою обґрунтовуючи тим, що між ПАТ «ПУМБ» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 6432322 від 22.05.2008 року, згідно якого банк зобовязався надати [PERSON] споживчий кредит для купівлі квартири в розмірі 44015 дол. США, а [PERSON] зобовязалась прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням та повернути банку частинами в розмірах, в порядку та строки, визначені кредитним договором. Відповідно до п. 3 Договору кредитування виконання зобовязання, також, передбачене у доларах США (у валюті кредиту). У забезпечення виконання боргових зобовязань за кредитним договором між ПАТ «ПУМБ» і [PERSON] було укладено договір іпотеки № 6342885 від 22.05.2008 року, згідно якого предметом іпотеки є належна [PERSON] квартира [ADDRESS], а також договір поруки № 6342902 від 22.05.2008 року укладений між ПАТ «ПУМБ» і [PERSON], згідно якого [PERSON] поручилася перед банком за виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором в повному обсязі. Банк не надав належних та допустимих доказів в підтвердження того, що [PERSON] отримала кредит, що кредит надавався у доларах США, а у ПАТ «ПУМБ» на момент укладення спірного кредитного договору була відсутня індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором, що є порушенням ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Тобто, відповідно до наявних дозволів НБУ ПАТ «ПУМБ» станом на 22.05.2008 року не мав права укладати договір кредитування в іноземній валюті. Банком було порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги» і п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою НБУ 10.05.2007 року № 168, так як банк не зазначив сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх сукупних послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, не зазначив її у процентному значенні та у грошовому виразі у валюті платежу, в т.ч. абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок якого здійснюється шляхом підсумування всіх платежів (проценти, усі платежі за супутні послуги), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб, не вказав наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в т.ч. між зобовязаннями споживача. В порушенні вимог п. 3.4 Правил, в договорі кредитування не зазначив вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги, а ці відомості вказано лише в окремому додатку до договору кредитування, який був наданий позичальнику для ознайомлення і підпису вже після підписання кредитного договору, також, банком не було надано в письмовому вигляді інформацію щодо методики банку при визначенні валютного курсу, строків і комісій при конвертації валютних платежів. Отже, умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обовязків на шкоду позичальника, оскільки банк валютою кредиту в кредитному договорі вказав долар США і при цьому поклав валютні ризики виключно на споживача, то це є грубим порушенням вимог ч. 3, ст. 13 ЦК України і ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і це дає підстави визнання кредитного договору недійсним. Недійсність кредитного договору спричиняє недійсність правочинів, укладених для його забезпечення: договору поруки і договору іпотеки. Поручитель [PERSON] не визнає позов ще й з тієї підстави, що на час звернення ПАТ «ПУМБ» до суду з позовом, договір поруки є припиненим в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України. В звязку з цим відповідачі просять в судовому порядку розглядати зустрічний позов в одному провадженні з основним позовом ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] і [PERSON], відмовити ПАТ «ПУМБ» в позові в повному обсязі, визнати недійсним кредитний договір № 6432322 від 22.05.2008 року, укладений між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством «ПУМБ», договір поруки № 6432902 від 22.05.2008 року, укладений між [PERSON] і банком, договір іпотеки № 6342885 від 22.05.2008 року укладений між [PERSON] і ПАТ «ПУМБ». 23.04.2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської обласні обєднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», про захист прав споживачів з первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором. В судовому засіданні представник позивача, за довіреністю у справі, [PERSON] підтримала первинний позов в повному обсязі, заперечувала проти зустрічного позову в повному обсязі, про що надала письмові заперечення та просила застосувати строк позовної давності до зустрічних вимог відповідачів. Представник позивача, за довіреністю у справі, [PERSON] в судовому засіданні первісний позов та письмові заперечення проти зустрічного позову підтримав та просив задовольнити позов Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» в повному обсязі, а в задоволенні зустрічних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні та застосувати строк позовної давності до вимог щодо стягнення пені, зустрічний позов підтримала в повному обсязі і просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первинним позовом не визнала, зустрічний позов підтримала в повному обсязі, надала до суду письмові пояснення по справі. Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обовязків ( ст. 11 ЦК України). Судом встановлено, що 22.05.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 6432322. Відповідно до якого, банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 44 015,00 доларів США з цільовим призначенням кредиту для придбання нерухомості квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], процентна ставка за користування кредитом становить 9 % річних, з кінцевим строком повернення 22.05.2023 року, протягом якого позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені цим договором. Відповідно до п. 3.2.1 кредитного договору, позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим в додатку № 1, який підписується сторонами та є невідємною частиною цього договору. Проценти за користування кредитом повинні сплачуватись позичальником в строки, передбачені Графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим в Додатку № 1, який підписується сторонами, та є невідємною частиною цього Договору ( п.3.2.3 Кредитного договору). Відповідно до п.3.3. Кредитного договору надання банку коштів в рахунок повернення кредиту та сплати процентів за цим Договором здійснюється виключно у валюті кредиту. Дані обставини підтверджено копією договору (а.с. 16-19), копією додатку № 1 до договору (а.с. 20-23) та не заперечуються сторонами. 11.09.2009 року між ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 8028697 до кредитного договору № 6432322, відповідно до якого було внесено зміни до кредитного договору, а саме було встановлено новий графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, дана додаткова угода була підписана сторонами, що підтверджується копією додаткової угоди (а.с. 24 - 26) та не заперечується сторонами. Відповідно до п. 2.3.2 Кредитного договору Банк взяв на себе обовязок надати позичальнику кредит шляхом перерахування суми кредиту з позичкового рахунку № 22132344 у відділення в м. Біла Церква філії ЗАТ ПУМБ в м. Києві, МФО 322755, який відкривається Банком для обліку сум, наданих позичальнику в кредит за цим договором, на картковий рахунок позичальника № 26259974362099, відкритий у валюті кредиту в м. Біла Церква філії ЗАТ ПУМБ в м. Києві, МФО 322755, що відкривається позичальнику Банком. Позивач виконав умови договору надавши відповідачу кредит в обумовленій договором сумі, а саме 44 015,00 доларів США (що еквівалентно 213472,75 грн.) шляхом перерахунку коштів 22.05.2008 року [PERSON] на картковий рахунок позичальника № 26259974362099, що підтверджено копією меморіального валютного ордеру № 444712901 (а.с. 120). Відповідач в судовому засіданні підтвердила факт отримання коштів за кредитним договором у валюті кредиту та використання їх для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] однак заперечила, що наданий позивачем меморіальний валютний ордер № 444712901 є неналежним доказом обставин справи. Суд, дані заперечення відповідача не приймає до уваги з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Як вбачається з меморіального валютного ордеру № 444712901 він містить інформацію щодо виконання позивачем умов кредитного договору про перерахунок коштів на картковий рахунок позичальника [PERSON], відкритий у відділенні м. Біла Церква філії ЗАТ ПУМБ в м. Києві, МФО 322755, крім того, даний доказ узгоджується з показами сторін про отримання коштів відповідно до умов кредитного договору № 6432322. Як вбачається з розрахунку заборгованості [PERSON] перед позивачем за кредитним договором № 6432322 від 22.05.2008 року ( а.с.8-11) та довідки про стан та історію заборгованості ( а.с.121- 125), відповідач виконувала умови кредитного договору в повному обсязі по 21.01.2014 року включно, однак починаючи з 24.02.2014 року умови договору почала порушувати, в звязку з чим утворилась заборгованість, що також підтвердила в судовому засіданні відповідач зазначивши, що заборгованість виникла в звязку із зміною курсу долара США. При цьому, як зазначила представник позивача та не заперечувала відповідач, [PERSON] не зверталась до Банку із заявою про рефінансування шляхом зниження витрат на обслуговування існуючої кредитної заборгованості. Згідно з розрахунком (а.с. 8-11) заборгованість станом на 09.12.2014 року за сумою кредиту становить - 34 253,81 доларів США, заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом - 2 644,11 доларів США, всього 36897,92 доларів США ( тридцять шість тисяч вісімсот девяносто сім доларів 92 центи). Відповідно до п.5.2 Кредитного договору у разі порушення позичальником строків виконання зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобовязаний сплатити на вимогу Банка пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобовязань за кожен день прострочення. Крім пені, встановленої цим Договором за порушення зобовязань з повернення кредиту, позичальник зобовязаний за весь час прострочення сплатити Банку проценти на суму простроченого основного боргу за ставкою, зазначеною в п. 3.1.4 цього Договору. ( п. 5.3 кредитного договору). Відповідно до п. 3.1.4 цього Договору у випадку порушення зобовязань з повернення кредиту, нарахування процентів на заборгованість за основною сумою кредиту, яку не було своєчасно повернуто позичальником відповідно до Графіку повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим в Додатку № 1 до цього Договору здійснюється щоденно на суму такої заборгованості за ставкою 9%(девять відсотків) процентів річних, виходячи з 360 днів у році. За кожен випадок порушення позичальником обовязків, передбачених п.п. 4.3.2 4.3.6 цього Договору, позичальник зобовязаний на вимогу Банку сплатити на його користь штраф у розмірі 1% від суми одержаного кредиту ( п.5.5. Кредитного договору). Згідно з розрахунком (а.с. 9-10) заборгованість станом на 09.12.2014 року суми пені за порушення строків сплати суми кредиту становить 199,79 доларів США, а за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом становить 244,95 доларів США, всього 444,74 долари США, за порушення позичальником п. 4.3.3 щодо надання Банку інформації для визначення фінансового стану ( платоспроможності) позичальника не пізніше ніж у місячний термін після 22 го квітня кожного року протягом строку дії цього Договору, сума штрафу становить 440,15 доларів США. Відповідно до п. 5.4 Кредитного договору за кожен випадок порушення позичальником обовязків щодо поновлення дії договорів страхування, передбачених п.4.3.1 цього Договору, позичальник зобовязаний сплатити на вимогу Банку на його користь штраф у розмірі 10 % від мінімальної страхової суми, на яку згідно з вимогами зазначеного пункту Договору має бути укладений договір страхування. Згідно з п. п.4.3.1 Кредитного договору на позичальника покладено обовязок протягом строку дії цього Договору щорічно, до дати закінчення періоду страхування, за який сплачено страховий платіж, поновлювати дію договорів страхування, укладення яких передбаченого цим Договором, на умовах попередньо погоджених з банком та на підтвердження виконання умов цього пункту Договору надавати банку, як вигодо набувачу, по одному оригінальному примірнику цих договорів страхування, а також документів, що підтверджують сплату страхових платежів в повному обсязі за період, на який було поновлено дію договорів страхування. На підтвердження вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафу відповідно до п. 5.4 Кредитного договору, у розмірі 10 % від мінімальної страхової суми, позивачем надано Договір № 7125215 страхування майна, що є обєктом іпотеки від 22.05.2008 року ( а.с.110) в якому зазначено страхову суму 222 266,00 грн. Відповідачем, в свою чергу, будь яких інших договорів страхування укладених в період з 2009 року по теперішній час в підтвердження виконання умов п. 4.3.1 кредитного договору надано не було. Також, позивачем додано Додаткову угоду № 1 від 29.05.2009 року до Договору страхування громадян від нещасного випадку № 7149421, в якому зазначено страхову суму в розмірі 324096,11 грн.( а.с.111), однак даний доказ суд не приймає до уваги оскільки дана угода містить інформацію щодо іншого Договору страхування. Отже, суд приходить до висновку, що сума штрафу за порушення відповідачем обовязків щодо поновлення дії договорів страхування складає 22 226,60 грн. ( 10 % від мінімальної страхової суми за Договором № 7125215 страхування майна, що є обєктом іпотеки від 22.05.2008 року. Відповідач заперечуючи проти позову зазначила, що вона не була ознайомлена з усіма умовами Кредитного договору та не мала можливості врахувати усі ризики при його підписанні. Однак, дані посилання відповідача спростовуються п. 1.3.1 Кредитного договору в якому зазначено, що на момент його укладення позичальник перебувала у трудових відносинах з Банком, отже мала можливість в повній мірі отримати всю необхідну інформацію щодо укладеного договору, крім того, протягом більше пяти років виконувала умови договору належним чином. Отже, відповідач [PERSON] з умовами договору була ознайомлена при його укладенні, підписала вказаний договір і отримала кредит в обумовленій договором сумі та порядку, але умови договору порушила. За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 3.5.7. кредитного договору, Банк набуває право вимагати від позичальника дострокового повернення всього кредиту або частини кредиту разом із розрахунковими процентами, а позичальник, відповідно, зобовязаний виконати таку вимогу Банку у випадках, передбачених договорами, якими забезпечується виконання зобовязань позичальника за цим договором, а також при настанні будь-якої з подій, перелічених нижче: 1) затримання сплати частини кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом порівняно з умовами цього договору на 1 календарний місяць; 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; 3) несплати позичальником більше однієї виплати за цим договором, яка перевищує пять відсотків від суми кредиту; та ін.. 30.09.2014 року позивачем було направлено відповідачу [PERSON] вимогу про дострокове виконання зобовязання, що підтверджується копією даної вимоги за вих.. № 61-05/822 та копією конверта з повідомленням про повернення кореспонденції за закінченням терміну зберігання (а.с. 12, 13). З даних матеріалів вбачається, що вимога була направлена відповідачу на адресу зазначену у Кредитному договорі, а саме: [ADDRESS]. Відповідач 10.09.2009 року змінила адресу проживання та зареєструвалась за адресою: [ADDRESS], що підтверджено копією паспорта ( а.с.157 158) та інформацією адресно довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області ( а.с.50). Відповідно до п.4.3.6 Кредитного договору позичальник зобовязаний повідомляти Банк письмово про зміну свого фактичного місця проживання, номеру контактного телефону, місця роботи, зміни складу сімї не пізніше 14 календарних днів з часу настання змін. Відповідач обгрунтовуючи заперечення зазначила, що повідомляла Банк в усній формі про зміну адреси проживання, зміну складу сімї прізвища в звязку з одруженням та надала до суду в підтвердження даних обставин заяву анкету від 31.05.2013 року ( а.с.154) приєднану до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 31.05.2013 року, копії договору № 18658010 від 21.11.2012 року та № 18657950 від 21.11.2012 року ( а.с.159-164) укладених між нею та Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк», в яких зазначено адресу зареєстрованого місця проживання відповідача [ADDRESS]. Однак, суд не приймає до уваги дані докази оскільки інформація про місце проживання відповідача була надана в межах іншого Договору укладеного з позивачем. В платіжних дорученнях в іноземній валюті про сплату коштів по спірному кредитному договору ( а.с.156) , зазначено нову адресу проживання відповідача, отже, суд приходить до висновку, що позивач був обізнаний про зміну адреси проживання відповідача, однак направив письмову вимогу про дострокове повернення кредитних коштів за первинною адресою. Відповідач, в свою чергу, не повідомила письмово Банк про зміну свого фактичного місця проживання не пізніше 14 календарних днів з часу настання змін. Так, 10.09.2009 року відповідач зареєструвала місце проживання за адресою: [INFO], однак при укладенні 11.09.2009 року Додаткової угоди № 8028697 до Кредитного договору № 6432322 від 22.05.2008 року зазначила адресу зареєстрованого місця проживання: [INFO] ( а.с.24-26,157 158). Отже, суд приходить до висновку, що неотримання відповідачем письмової вимоги про дострокове повернення кредиту не позбавляє позивача права на звернення до суду з даним позовом оскільки він є наслідком порушення відповідачем умов кредитного договору щодо належного виконання боржником своїх договірних зобовязань і не означає односторонньої відмови від договору, крім того, на позичальника покладено обовязок щодо сплати кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору за затвердженим Графіком, який є невідємною його частиною. Заперечуючи проти позову відповідач зазначила, що на момент укладення спірного кредитного договору у ПАТ «ПУМБ» була відсутня індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором, що є порушенням с. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому позивач не мав права укладати договір кредитування в іноземній валюті. Суд не погоджується з даними твердженнями відповідача з наступних підстав. За ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Застосування іноземної валюти як засобу платежу врегульовано і дозволено Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про банки і банківську діяльність», постановою Нацбанку України за № 492 від 12.11.2003 року. Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати валютні операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції. Згідно ст. 1 Закону України «Про банки та банківську діяльність» за № 2121-III від 07.12.2000р. в редакції від 27 квітня 2007 року (Закону України № 997-V), яка діяла на момент видачі кредиту , банк - юридична особа, яка має виключне право підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» за № 2664-ІІІ від 12.07.2001 року (в редакції що діяла на момент видачі кредиту позичальнику) фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких надання фінансових послуг… У відповідності до ст. 19 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії. Без отримання банківської ліцензії не дозволяється здійснювати одночасно діяльність по залученню вкладів та інших коштів, що підлягають поверненню, і наданню кредитів, а також вести рахунки. Особи, винні у здійсненні банківської діяльності без банківської ліцензії, несуть кримінальну, цивільну чи адміністративну відповідальність згідно із законами України. На підставі банківської ліцензії, як вказує ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки мають право здійснювати такі банківські операції 1) приймання вкладів ( депозитів) від юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів на зарахування коштів на них; 3) розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати такі операції та угоди: операції з валютними цінностями; емісію власних цінних паперів; організацію купівлі та продажу цінних паперів за дорученням клієнтів; здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені (включаючи андеррайтинг); надання гарантій і поручительств та інших зобов'язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг); лізинг; послуги з відповідального зберігання та надання в оренду сейфів для зберігання цінностей та документів; випуск, купівлю, продаж і обслуговування чеків, векселів та інших оборотних платіжних інструментів; випуск банківських платіжних карток і здійснення операцій з використанням цих карток; надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських операцій. Операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, належать до виключно банківських операцій, здійснювати які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Інші юридичні особи мають право здійснювати операції, визначені пунктами 2-3 частини першої цієї статті, на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, а інші операції та угоди, передбачені цією статтею, вони можуть здійснювати у порядку, визначеному законами України. При цьому, як кредитні відповідно до статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» здаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини ї статті 47 цього Закону. Вимоги, встановлені ст. 47, ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» повністю узгоджуються з вимогами статей 1, 4, 5, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які вказують, що надання коштів у позику, в числі і на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою, яка надається за рахунок залучених коштів, на підставі відповідної ліцензії, виданої уповноваженим органом, лише кредитна установа. Оскільки кредит відповідачу було видано в іноземній валюті доларах США, застосовуються вимоги щодо здійснення операції з валютними цінностями, визначені Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року за № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (в редакції від 23.02.2006 року № 212). Так, згідно ст. 5 Декрету, національний банк України видає індивідуальні ліцензії та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. З метою приведення нормативно-правових актів Національного банку України про регулювання діяльності банків у відповідність до Закону України «Про банки і банківську діяльність» Правління Національного банку, згідно зі статтею 7 Закону України «Про Національний банк України» та Закону України «Про банки і банківську діяльність» затвердило 17 липня 2001 року за № 275 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій. За редакцією цього Положення від 25 вересня 2006 року № 374 ( що діяла на дату укладання кредитного договору та видачі кредиту відповідачу) банки згідно з наявними у них ліцензіями на здійснення банківських операцій були зобовязані визначити перелік операцій, на здійснення яких відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» їм необхідно мати письмовий дозвіл Національного банку України, а згідно з графіком, доведеним Генеральним департаментом банківського нагляду, вернутися до Генерального департаменту банківського нагляду або до територіальних правлінь Національного банку України за їх місцезнаходженням з клопотанням про переоформлення наявних ліцензій на здійснення банківських операцій на банківські ліцензії та письмові дозволи (документ, який видає Національний банк у порядку і на мовах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність» та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Відповідно до п. 1.5 цього Положення Національний банк України надає єдиний письмовий дозвіл на здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої та пунктами 1 - 6 частини четвертої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі якого банки мають право здійснювати одну, кілька або всі операції згідно з переліком цих операцій, зазначеним у письмовому дозволі, за умови дотримання банком вимог глави 5 цього Положення. Операції з валютними цінностями згідно п. 2.3. Положення банки мають право здійснювати за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки, та згідно п. 2.4 Положення включають операції, зазначені в главі 2 цього Положення (крім таких операцій: з надання послуг з відповідального зберігання та надання в оренду сейфів для зберігання цінностей та документів; надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських операцій; здійснення випуску, обігу, погашення/розповсюдження державної та іншої грошової лотереї; перевезення валютних цінностей та інкасації коштів), які здійснюються з валютними цінностями, визначеними в статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 за N 15-93. Як зазначено в п. 5.3 Положення письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання валютного контролю» від 19.02.93 за N 15-93 та може видаватися за умови дотримання банком відповідних спеціальних вимог щодо одного чи кількох напрямів діяльності. Відповідно до обставин справи правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем підпадають під дію ч. 2 ст. 192 ЦК України, ч. З ст. 533 ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та інше. Як вбачається з матеріалів справи ( а.с.41-47), Закритому акціонерному товариству «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є позивач, було видано банківську ліцензію № 8 від 02.10.2006 року на право здійснювати банківські операції визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл № 8-1 від 02.10.2006 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. Згідно зі ст. 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; перелік послуг, що надаються банком; ціну банківських послуг; іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг. Банківська ліцензія та письмовий дозвіл, свідоцтво про державну реєстрацію, статутні документи Банку відносяться до відомостей, які підлягають обов'язковій публікації. Крім того, такі відомості (документи) розміщені на сайті Банку у мережі інтернет, та можуть бути надані на вимогу клієнта. Отже, заперечення проти позову в даній частині обставини зазначені в зустрічному позові не знайшли свого підтвердження в судовому засадні. Відповідач також, посилається на те, що доданий позивачем до позову розрахунок заборгованості не є належним доказом по справі, оскільки виконаний з грубими помилками, підписаний невстановленою особою з невстановленими повноваженнями та не підтверджує факт передачі позичальнику коштів. Однак, як вбачається з матеріалів справи ( а.с. 1-11,39-40), позовна заява з розрахунком заборгованості виконані та підписані представником банку [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 15.09.2014 року. Отже, розрахунок заборгованості підписаний уповноваженою на це особою та підтверджує факт виникнення заборгованості за кредитним договором, а не факт передачі позичальнику коштів, який підтверджено іншим доказом та визнанням даних обставин відповідачем під час розгляду справи. Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідач не надала до суду переконливих доказів того, що розрахунок заборгованості виконаний з грубими помилками, а посилання на те, що зазначені в ньому відомості про суми коштів не співпадають з Графіком погашення кредиту є необґрунтованими, оскільки Графік погашення кредиту містить інформацію про розмір та строки сплати кредитних коштів, а розрахунок заборгованості містить інформацію про розмір заборгованості у звязку порушенням даного Графіку. Відповідач в додаткових письмових поясненнях ( а.с.140) зазначила, що позивачем проведений розрахунок пені поза межами позовної давності ( 2013-2014 р.р.), тому просить застосувати позовну давність, як в цій частині так і щодо позовних вимог ПАТ «ПУМБ» в цілому. Дані твердження відповідача є необґрунтованими оскільки з розрахунку пені та штрафу (а.с. 9-10) вбачається, що вони розраховані за період з 24.02.2014 року по 09.12.2014 року, а позов подано до суду 24.12.2014 року, в межах річного строку передбаченого п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, а позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» в цілому, подані в межах трирічного строку позовної давності відповідно до ст.257 ЦК України. Щодо вимог позивача про стягнення коштів у валюті кредиту та еквіваленті суд виходить з наступного. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» передбачено, що у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не обмежено право особи здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України, в тому числі повернення заборгованості по кредитному договору у валюті зобов'язання. В разі повернення заборгованості в національній валюті України, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Отже, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 6432322 від 22.05.2008 року в сумі 36897,92 доларів США, з яких: 34253,81 доларів США заборгованість за сумою кредиту та 2644,11 доларів США - заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом та 40942, 02 грн., яка складається з: 9406,25 грн., що еквівалентно 444,74 доларам США- пеня за порушення строків виконання зобовязань за кредитним договором, 9309,17 грн., що еквівалентно 440,15 доларам США штраф за невиконання п.4.3.3. кредитного договору ( за курсом валют визначеним НБУ станом на 11.06.2015 року за1 долар США - 21,15 грн.), та штраф за порушення відповідачем обовязку щодо поновлення дії договорів страхування в розмірі 22226,60 грн. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5, від 30 березня 2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. (Абзац другий пункту 24 із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014 ) Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Позивач в обґрунтування зазначених вимог не надав до суду письмових доказів, а саме договір поруки № 6342902 від 22.05.2008 року натомість приєднав до позову інший договір поруки за № 6432889 та додаткову угоду до даного договору, які було укладено між Банком та [PERSON] Отже, даний доказ є неналежним оскільки не містить інформації щодо предмету доказування. Однак, в судовому засіданні встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № 6432322 від 22.05.2008 року, між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 6342902, згідно якого остання поручилася перед банком за виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором в повному обсязі, про що зазначено в п. 2.1.1.3 Кредитного договору, не заперечувала відповідач та зазначено в зустрічному позові. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову зазначила, що згідно ч.4 ст. 559 ЦК України порука вважається припиненою про що, також, вказано в зустрічному позові та заяві від 11.06.2015 року. Як зазначено вище в рішенні позивач умови кредитного договору виконав надавши відповідачу [PERSON] кошти в обумовленій сумі, а вона в свою чергу порушила умови кредитного договору, чим спричинила заборгованість, яка станом на 09.12.2014 року становить 36897,92 доларів США та 40942, 02 грн. Відповідно до договору поруки відповідач [PERSON] поручилася перед позивачем за належне виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань, що витікають з кредитного договору, а саме: повернути кредит; спалити відсотки за користування кредитними коштами; сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором; сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня). При цьому вона повинна виконати всі зобов'язання в тому ж порядку, який встановлений для відповідача [PERSON] за кредитним договором. Умовами кредитного договору та Графіком, закріпленим в Додатку № 1 цього договору та Додаткової угоди сторони встановили щомісячну суму мінімально необхідного платежу, яку позичальник має вносити щомісячно до 22 числа поточного місяця. Крім того, договором встановлено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення всього кредиту або частини кредиту разом із нарахованими процентами у випадку затримання сплати частини кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом порівняно з умовами цього Договору на один календарний місяць ( п.3.5.7 Кредитного договору). Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж позичальник [PERSON] здійснила 21.01.2014 року, після чого перестала виконувати свої зобов'язання щодо повернення кредиту, у зв'язку з чим почала накопичуватися заборгованість. Отже, про порушення свого права позивач дізнався 24.02.2014 року і протягом шести місяців ( до 24.08.2014 року) у позивача виникло право на пред'явлення вимоги про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту. Позивач звернувся з позовом лише 24.12.2014 року, тобто пропустив шестимісячний строк звернення з вимогою. Відповідно до вимог ч.4 ст.559 ЦК України позивач мав право на захист свого цивільного права в строк, в межах якого особа може звернутися до суду з такою вимогою. За договором поруки сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як зазначено у правовому висновку Верховного Суду України (справа № 6-53 цс14 ), який є обов'язковим відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Оскільки, такого звернення до поручителя протягом шести місяців не було, позивач звернувся з позовом лише у грудні 2014 року пропустивши строки звернення до поручителя, отже вказана порука є припиненою. Представники позивача обґрунтовуючи вимоги зазначили, що поручителю направлялась письмова вимога 02.10.2014 року та надали до суду копію такої вимоги за вих.. № 61-05/823 від 30.09.2014 року і копію конверта з рекомендованим повідомленням ( а.с.14-15). Однак, як вбачається з даних доказів письмова вимога не була отримана поручителем і повернулась за закінченням зберігання, крім того, зазначена вимога направлена поручителю з порушенням шестимісячного строку. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд виходить з наступного. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з Кредитного договору, Графіків повернення кредиту і сплати процентів за користування кредитом та Додаткової угоди вони укладені в письмовій формі та підписані сторонами, а згідно з Додатком № 2 до Кредитного договору № 6432322 від 22.05.2008 року ( а.с.126-130) відповідачу було надано інформацію про умови та сукупну вартість кредиту, даний додаток був підписаний [PERSON], яка отримала від банку оригінал кредитного договору разом із додатками № 1 та № 2 до нього 22.05.2008 року. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти приєднання до справи Додатку № 2 до Кредитного договору посилаючись на те, що даний доказ подано з порушенням поряду подання доказів відповідно до ЦПК України, однак суд не приймає до уваги дані заперечення, оскільки про даний доказ було заявлено до розгляду справи по суті та подано в підтвердження заперечень позивача проти вимог за зустрічним позовом після його об'єднання з первісним позовом. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Відповідно до п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Ч.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою НБУ 10.05.2007 року № 168, також, передбачено вимоги щодо надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту та обов'язок Банку отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Однак, позивачем не надано доказів щодо надання відповідачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту та отримання письмового підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Відповідно до ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом;умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Як вбачається з Кредитного договору та Додатків до нього, вони містять вище зазначену інформацію, оригінал договору з додатками підписаний та отриманий відповідачем, отже між сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору, в тому числі щодо валюти кредитування та прийняттям умов повязаних з валютними ризиками. Відповідно до ч. 5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Як вбачається з Кредитного договору та додатків до нього вони не містять несправедливих умов в розумінні зазначеної норми, крім того, згідно з ч.6 ст. 11 зазначеного Закону споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Однак, відповідач не відкликала своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, використала кредитні кошти для придбання майна зазначеного в Договорі та сплачувала кредитні кошти більше пяти років. Представник позивача в письмових поясненнях заявила про застосування судом строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частин четвертої та пятої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Кредитний договір № 6432322, укладений між позивачем та відповідачем 22.05.2008 року, зустрічний позов подано до суду 22.04.2015 року, отже суд вважає, що відповідачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним Кредитного договору та похідних від нього договорів поруки та іпотеки, крім того, відповідачем тривалий час приймались та виконувались умови кредитного договору, і як зазначила відповідач в судовому засіданні її влаштовували умови саме кредитного договору в іноземній валюті на момент його укладення. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 3654,00 грн.(а.с.7), тому суд стягує з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» судові витрати в розмірі сплаченого судового збору.

Outcome: partial