Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про поділ майна подружжя, в якій з урахуванням відмови від частини позовних вимог зазначає, що сторони перебували в шлюбі, під час спільного проживання було придбано квартиру, яку він просив визнати спільною сумісною власністю подружжя, а також розподілити спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON], визнавши за кожним із них право особистої приватної власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на придбання спірного майна в період шлюбу, оплату позивачем частини вартості квартири за власні кошти. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на придбання квартири за рахунок її власного доходу від підприємницької діяльності, незначний рівень доходів позивача, готовність виплатити позивачеві частини вартості квартири, в якій вона має намір проживати із дитиною. Вислухавши сторони та представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 січня 2011 року, який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25.11.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, рішенням суду, паспортами. Сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO], який проживає із позивачем та знаходиться на її утриманні, що підтверджується свідоцтвом про народження, визнається сторонами. На підставі свідоцтва про право власності від 21.11.2013 року відповідач [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] шляхом інвестування коштів в загальній сумі 260\~352 грн. 96 коп., що підтверджується інформаційними довідками та витягом з державних реєстрів, свідоцтвом про право власності, витягом про реєстрацію, розпискою, квитанціями, технічним паспортом, розрахунком квартплати, інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Також в період шлюбу відповідач придбала автомобіль, відносно розподілу якого позивач відмовився від позовних вимог, що підтверджується довідкою, свідоцтвом про реєстрацію, довіреністю, іншими матеріалами справи. Рівень доходів відповідача від ведення підприємницької діяльності, рух коштів по її банківському рахунку підтверджуються свідоцтвом про державну реєстрацію, свідоцтвом, платіжними дорученнями, податковими деклараціями, довідкою по картковому рахунку. При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно ч.4 цієї ж статті майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З обставин справи вбачається, що спірна квартира придбана під час шлюбу сторін, тобто набута подружжям за спільні кошти, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст.368, 372 ЦК України має право на ? частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності лише за відповідачем порушує законні права та інтереси позивача як співвласника такого майна. Таким чином, квартира є обєктом спільної власності подружжя та підлягає поділу на засадах рівності часток кожного із подружжя. При цьому суд враховує, що позовних вимог про стягнення грошової компенсації частки у власності подружжя сторонами не предявлялось, в порядку ст.365 ЦК України не ініціювалось питання про припинення права відповідача на частку у спільному майні, тому суд вважає можливим здійснити поділ майна шляхом виділення кожному із подружжя ідеальної долі по ? частці власності на квартиру. Передбачених законом підстав для відступу від рівності часток кожного із подружжя на користь жодної із сторін суд не вбачає. Згідно ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Інвестиційний договір відповідачем укладено в період шлюбу в інтересах сімї, сторони спільно із дитиною проживали у спірній квартирі. Суд не приймає до уваги при вирішенні справи посилання відповідача на придбання спірного майна за рахунок отриманого нею доходу від підприємницької діяльності, оскільки вони не мають правового значення для вирішення спору в межах наявних позовних вимог з огляду на диспозитивність цивільного судочинства. Так, сторонами визнається, що кошти, за рахунок яких було проінвестовано вартість квартири, чим фактично було придбано цей обєкт нерухомого майна, були отримані саме в період шлюбу між сторонами, тому в силу положень ст.60 СК України для вирішення цього спору несуттєво хто саме із сторін вніс більшу частину коштів у придбання майна. При цьому сторонами фактично визнається, що більшу частину коштів сплатила відповідач, а позивач вніс суму, еквівалентну 11\~300 доларів США, сторонами визнається, що офіційний дохід дружини на час набуття у власність спірного майна був більший, ніж дохід чоловіка, оформлення права власності на квартиру на імя відповідача було проведено за погодженням із позивачем, однак це не впливає на визначення розміру їх часток у спільній власності подружжя. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, тому позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved