Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме квартирою [ADDRESS]. Вказує, що 22.08.2018 відповідачка [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені [PERSON], та він, уклали договір про купівлю зазначеної квартири. Таким чином, на теперішній час, він є власником зазначеної квартири і його право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. У вказаній квартирі він поки не мешкає, зареєстрований за іншою адресою. Відповідачі не проживають у належній йому квартирі, на теперішній час знаходяться за своїм фактичним місцем проживання у Російській Федерації. Після укладення договору він пропонував відповідачам добровільно знятися з реєстрації за вказаною адресою у належній йому квартирі, відповідачі одразу погодилися, однак в подальшому цього не зробили та виїхали до свого місця проживання. Таким чином, він позбавлений права в повній мірі вільно розпоряджатися належним їм майном. Вирішити в позасудовому порядку даний спір виявилося неможливим, тому позивач вимушений звернутися з вказаним позовом до суду. Сторони у судове засідання не зявилися. Від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи за її та позивача відсутності, наполягає на задоволенні заявлених позовних вимог. Відповідачі в судове засідання не зявилися, від них надійшла заява, яка посвідчена 28.09.2018 нотаріусом Звенигородського нотаріального округу Московської області Неволіною І.О. В заяві вказують, що визнають позовну заяву повністю, у судове засідання зявитися не можуть, оскільки проживають в Російській Федерації. [PERSON] не може приїхати за станом здоровя, а [PERSON] у звязку з зайнятістю на роботі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, з урахування клопотань сторін про слухання справи за її відсутності та в зв'язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 22.08.2018, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності./а.с. 5-6, 7/. Відповідно до повідомлень відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізькій області від 19.09.2018 № 5786, № 5786, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. /а.с. 16,17/. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), що вона здійснює відповідно до закону по своїй волі, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до абз.3 п. 24 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачі [PERSON], [PERSON], позов визнали в повному обсязі і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що на теперішній час в квартирі [ADDRESS] залишаються зареєстрованими [PERSON], [PERSON], які не мешкають в ній, не є власниками даної квартири, що перешкоджає власнику квартири [PERSON] користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved