Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою №14 по вул.Соборній, 1/1 у м.Біла Церква Київської області, яка належить йому на праві приватної власності. Зазначив, що відповідачка була зареєстрована у цій квартирі як дружина, однак 17.10.2014 р. їх шлюб було розірвано рішенням суду, а у вересні того ж року вона пішла з дому, залишивши з ним сина [PERSON], [INFO], свої речі забрала, місця проживання не сказала. Після залишення квартири відповідач не зявлялась, її місцезнаходження позивачу невідомо, тому він просив визнати колишню дружину такою, що втратила право користування належною йому квартирою. У судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі угоди, підтримав позов, посилаючись на наведені у ньому обставини. Відповідач у судове засідання не прибула, про місце та час розгляду справи повідомлена належно, ставлення до позову не висловила, причину неявки не повідомила. Вислухавши представника позивача, свідка [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, на підставі такого. Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст.156 ЖК України, ч.2 ст.405 ЦК України, члени сімї власника житлового будинку користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. З договору дарування від 24.09.2013 р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності. Згідно з довідкою ЖЕК №1 від 02.12.2015 р., у зазначеній квартирі зареєстровані сторони та їх син [PERSON], [INFO], відповідач як бувша дружина. Згідно з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2014 р., шлюб між сторонами розірваний . Як вбачається з акту №154/1 від 02.12.2015 р., складеного сусідами сторін [PERSON] та [PERSON] та затвердженого начальником ЖЕК №1, відповідач за місцем реєстрації не проживає. Свідок [PERSON] показала суду, що знає відповідача більше 6 років, мала з нею хороші стосунки. Ольга перестала проживати разом з сімєю з вересня 2014 року, перед цим вона чула, що між [PERSON] виникають сварки. Син залишився проживати з батьком, від позивача та його батьків, з якими вона підтримує стосунки, чула, що сином вона не цікавиться. Восени 2014 року вона випадкова зустріла відповідачку в парку, і на її запитання та сказала їй, що бажає розірвати шлюб і уїхати. Представник позивача пояснив, що відповідач без поважних причин більше року не користується квартирою, однак добровільно не зняла місце своєї реєстрації, що покладає на позивача додаткові витрати по оплаті комунальних послуг. Доказів того, що вона більше року не користується належною позивачу квартирою з поважних причин, відповідач суду не надала. На підставі наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що вимоги позивача доведені та ґрунтуються на законі, а тому задовольняє позов у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного, ст.ст.8,10,11,60,88, 209,215,223-228, 293 296 ЦПК України, суд -

Outcome: approved