Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з заявою про роз'яснення рішення суду, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.01.15 р. Подільським районним судом м. Києва було задоволено позов [PERSON] до Промислового об'єднання «Укрпротез» про визнання таким, що не відповідає чинному законодавству формулювання причин звільнення, про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та правової допомоги. Також позивач зазначив, що рішенням від 13.01.2015 Подільський районний суд м. Києва вирішив: позов задоволити; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку, вихідну допомогу та витрати на правову допомогу; стягнути з відповідача на користь держави судовий збір. Крім того, позивач вказав, що рішення суду не дає чіткого роз'яснення задоволення всіх позовних вимог, а саме: визнати таким, що не відповідає чинному законодавству, формулювання в наказі про звільнення та в трудовій книжці позивача; змінити причину звільнення позивача із зазначенням причини звільнення, на яку посилався позивач в своїй заяві, та внести до трудової книжки відповідний запис. В судове засідання сторони не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 3 ст. 220 ЦПК України, суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов'язковою. З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку про можливість розгляду позову у відсутності сторін. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність постановлення додаткового рішення по справі. В рішенні Подільського районного суду м. Києва від 23.01.2015 зазначено, що відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, у випадку звільнення працівника з роботи за власним бажанням з поважної причини у трудовій книжці робиться запис з зазначенням цієї причини. Тобто у випадку звільнення особи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію роботодавець вказує цю причину звільнення у трудовій книжці працівника. Як вбачається з матеріалів справи відповідач зазначив у наказі про звільнення, трудовій книжці позивача причину звільнення - за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Враховуючи те, що позивачем надані докази на підтвердження порушення підприємством вимог чинного законодавства в сфері оплати праці, зокрема, це вбачається з даних карткового рахунку позивача, зазначеного вище, суд приходить до висновку, що позивач мав підстави для реалізації передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України права на розірвання трудового договору. Також судом враховується те, що позивачем заяву про звільнення було подано п'ять разів, проте відповідач звільнив позивача лише за останньою від 06.10.14 р. Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. У зв'язку з наведеним, внесений до трудової книжки позивача запис про звільнення позивача за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, має бути змінений на запис про його звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Звільнення з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України та внесення відповідного запису до трудової книжки надає позивачу право на отримання від відповідача вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, згідно якої при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем умов законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви.

Outcome: approved