Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить позбавити відповідача, права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Зазначає, що він з відповідачем з 12.08.2000 року перебували у шлюбі, який рішенням суду від 26.02.2016 року було розірвано, від даного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу місце проживання, на той час неповнолітнього сина, визначено разом з матір`ю, на сьогоднішній день син повнолітній і зареєстрований за місцем навчання. Він, на підставі договору міни квартири на квартиру від 08.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., є власником вищевказаної квартири у якій відповідач зареєстрована, але не проживає з травня 2016 року, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла, її речі у квартирі відсутні. Остання проживає за іншою адресою та знятися з реєстраційного обліку самостійно не бажає.Факт не проживання [PERSON] за місцем реєстрації підтверджується актом про непроживання. Позивач [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав з наведених в позові підстав, також надав відповіді на відзив, згідно якого відповідно до п.1.5.1. зазначеного договору міни, квартира, за адресою: [ADDRESS] , належить йому на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. від 14.07.2000 року за реєстром №3151, зареєстрованого в Лозівському бюро технічної інвентаризації від 15.07.2000 року за реєстраційним №9881. Ураховуючи наведене, квартира за адресою: [ADDRESS] , є його особистою власністю, оскільки була придбана за рахунок майна (квартира за адресою: [ADDRESS] ), яке належало йому на праві особистої власності до реєстрації шлюбу з відповідачем. Факт отримання ним права власності на майно, за договором міни, в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення вказаного майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, тому що він обміняв належне йому особисте майно на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Перебуваючи з ним в шлюбі відповідач вселилась до квартири за адресою: [ADDRESS] , у встановленому законом порядку і набула прав і обов`язків, передбачених статтею 156 ЖК Української PCP, тобто, відповідач проживала в його квартирі, як член сім`ї власника і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. У зв`язку з розірванням шлюбу припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, відповідач перестала бути членом сім`ї власника та спільним побутом з ним не пов`язана, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню. Крім цього, вважає, долучену відповідачем до справі, постанову про закриття кримінального провадження від 26.07.2019 року неналежним доказом у зв`язку з тим, що зі змісту даної постанови вбачається, що кримінальне провадження закрите за заявою [PERSON] і за фактом отримання нею тілесних ушкоджень вона ні до кого претензій не мас і в подальшому мати не буде. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження створення перешкод у користуванні квартирою відповідачем не надано. Крім цього, відповідач у своєму відзиві наводить норми законів та нормативних актів які стосуються вирішення спорів між подружжям про майно, але предметом його позовної заяви є усунення перешкод у користуванні власністю, а не поділ майна подружжя. З приводу проживання їх сина в даній квартирі «разом з матір`ю», згідно рішення суду про розірвання шлюбу, місце проживання неповнолітнього - [PERSON] . [INFO] , визначено разом з матір`ю, тобто конкретно не зазначено, що мати разом з сином повинна проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , а також на сьогоднішній день їх син є повнолітнім і має право самостійно обирати місце свого проживання, що він і зробив і зареєструвався за місцем свого навчання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надала відзив на позов, згідно якого заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначила, що вона дійсно зареєстрована у квартирі позивача. 12.08.2000 року між ними було зареєстровано шлюб, який рішенням суду від 26 лютого 2016 року було розірвано. Відповідно до рішення суду, місце проживання спільної дитини - сина [PERSON] визначено разом з матір`ю - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , тобто рішенням суду, яке набуло чинності підтверджено право користування [PERSON] разом з сином вказаним помешканням. На дату розірвання шлюбу до спільного сумісного майна, яке набуте подружжям під час сумісного проживання у шлюбі, належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно договору міни квартири на квартиру від 08.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., укладений між власниками - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та моїм чоловіком - [PERSON] , та витягу з Державного реєстру правочинів. Вказана квартира після її придбання за договором міни у 08.12.2005 році використовувався для проживання їх сім`ї, у складі її, її чоловіка - позивача, та їх сина - [PERSON] , 2001 року народження, кошти за надані комунальні послуги (за електроенергію, газопостачання та водопостачання) сплачувалися з сімейного бюджету. У період з 1999 року по теперішній час вона працюю на підприємстві ПрАТ «ЛКМЗ», отримую стабільну заробітну плату, тобто мала можливість приймати участь у витратах сім`ї, у тому числі з утримання квартири, за адресою: [ADDRESS] . У вказаному помешканні вона зареєстрована та проживаю з 2006 року, разом з чоловіком особисто займалася ремонтом, облаштуванням квартири, заміною вікон та дверей, укладався ламінат та кахель у коридорі, заміна шпалер у дитячий кімнаті, вітальні. У квартирі залишилися придбані у шлюбі газова плита, дивани, спальний гарнітур, якими вона постійно користується до теперішнього часу. Таким чином, вказаний договір міни квартири на квартиру від 08.12.2005 року було укладено в інтересах сім`ї, а отже майно - квартира, за адресою: [ADDRESS] , набуте одним із подружжя у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. На теперішній час у спірній квартирі проживає відповідач, котрий не дає їй можливості проживати у квартирі, придбаній у шлюбі, користуватися нею, та вирішувати питання участі в утриманні спільної сумісної власності. У липні 2016 року, після розлучення, відповідач вчинив сварку та спричинив їй тілесні ушкодження, даний факт підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 26 липня 2016 року. Після чого, у лютому 2019 року [PERSON] змінив у вхідних дверях замки, тому вона вимушена була орендувати квартиру за адресою: [ADDRESS] . У спірній квартирі залишилися її особисті речі - одяг, які позивач виніс на балкон. З 01.09.2018 року їх син - [PERSON] є студентом Харківський національний університет будівництва та архітектури, тимчасово, на період навчання у закладі, проживає у студентському гуртожитку [ADDRESS] . На вихідні дні він приїздить у м.Лозова, Харківської області, у спірну квартиру, за адресою [ADDRESS] , у якій він згідно з рішенням суду про розлучення має право проживати разом з матір`ю, і тільки тоді вона має змогу приходити у вказану квартиру, готувати сину їжу, прати його речі, спілкуватися з ним. В зв`язку з чим, вважає, що своїми діями позивач порушує її право на власність. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. від 14.07.2000 року за реєстром №3151, належала квартира, за адресою: [ADDRESS] , яку останній відповідно до договору міни квартири на квартиру, укладеного між ним, [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. від 08.12.2005 року, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів від 08.12.2005 року правочин №1019142, обміняв на квартиру за адресою: [ADDRESS] , без доплати (а.с.9-11). З 12.08.2000 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] , який рішенням суду від 26.02.2016 року було розірвано. Після розірвання шлюбу місце проживання, на час ухвалення рішення неповнолітнього сина, визначено разом з матір`ю. На даний час [PERSON] є повнолітнім, студент, знявся з місця реєстрації у вищевказаній квартирі та проживає у м.Харків (а.с.12). В квартирі, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с.17). Факт не проживання [PERSON] в зазначеній квартирі підтверджується актом складеним 24.05.2019 року мешканцями будинку: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , не проживає з травня 2016 року, не сплачує комунальні послуги та не несе витрат, пов`язаних з утриманням даної квартири(а.с.13). Крім цього, відповідач в своєму відзиві на позов зазначала, що проживає за іншою адресою, приходить у спірну квартиру, виключно для спілкування з сином, приготування йому їжі та прання його речей, який приїздить в м.Лозова тільки на вихідні дні. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Тобто, відповідач проживала у спірному житловому приміщенні як член сім`ї власника (жінка позивача) і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У зв`язку з розірванням шлюбу припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, відповідач перестала бути членом сім`ї власника та спільним побутом із позивачем не пов`язана, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2017 року в справі №734/387/15-ц, 03 квітня 2019 року в справі №753/11812/17. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що відповідач не проживає за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, а тому втратила право на користування жилим приміщенням. Відомостей щодо звернення відповідача [PERSON] до суду з позовом щодо її вселення у вказану квартиру, звернень до правоохоронних органів з приводу чинення позивачем відповідачу перепон у її проживанні у вказаній квартирі, матеріали справи не містять. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Згідно ст.ст.13,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем та відповідачем наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.3 ст.12 ЦПК України було роз`яснено права та обов`язки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, позивач та відповідач попереджалися про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.12,13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved