Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування позову зазначено, що 25.05.2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір (Генеральна угода), на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 5693 грн. 21 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Договором. Відповідач умови договору належним чином не виконувала, внаслідок чого у останньої утворилася заборгованість перед позивачем станом на 21.11.2019 року у розмірі 26 849 грн. 54 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 5 285 грн. 54 коп.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 2 427 грн. 53 коп.; заборгованості за пенею в розмірі 8 245 грн. 38 коп., а також відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди штраф в розмірі 10 891 грн. 09 коп. З наведених підстав позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 26849 грн. 54 коп., а також 1 921 грн. 00 коп. судових витрат по оплаті судового збору. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 16.01.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи, повідомлений належним чином, надано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що з моменту підписання Генеральної угоди пройшло більше 4 років, відповідач до банку не звертався з запитами (претензіями) щодо відсутності кредитного договору, невідповідності суми боргу, щодо списання коштів з її рахунків. Відповідач підписанням Генеральної угоди приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Угода разом з Умовами та Тарифами є кредитним договором. Щодо застосування строку позовної давності зазначає, що відповідно до Правил користування карткою, строк дії картки вказано на її лицевій стороні. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня - 12.2019 року. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 07.12.2019 року тобто до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим зазначає, що обставини, на які посилається відповідач, не відповідають дійсності , а строк позовної давності, як загальний, так і спеціальний, позивачем дотримано при зверненні до суду. Просять задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В подальшому надано до суду клопотання, в якому просять суд слухати справу у відсутність представника позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на те, що анкета - заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 14.02.2011 року не містить жодних умов та власне предмета кредитного договору, в ній немає строку кредитування, обов`язків позивача, процентної ставки по кредиту, розміру щомісячного платежу та інших необхідних даних. У заяві є лише загальна інформація та реквізити відповідача. Це може свідчити, зокрема, про недотримання сторонами істотних умов кредитного договору. Отже, Умови, правила в Тарифи банку не складають кредитний договір, оскільки мають мінливий характер і позивач мав змогу корегувати їх, а також додати до позовної заяви вигідну йому редакцію цих документів, в яких вказати збільшену процентну ставку по кредиту, штрафні санкції, тощо. Також, наданий позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки банк вказує, що надав відповідачу картку із встановленим кредитним лімітом 5 285, 54 грн. і цю суму просить стягнути як тіло кредиту, проте при цьому не враховано, що відповідач не використовувала всю суму ліміту, оскільки відповідно до анкети - заяви було видано платіжну картку «Універсальна» із встановленим лімітом 900, 00 грн. Крім того, просить застосувати позовну давність, оскільки перебіг позовної давності розпочався 01.08.2016 року та не переривався, а звернення до суду відбулося лише 11.12.2019 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Просить суду у задоволені позовних вимог відмовити повністю. В подальшому надала до суду заяву, в якій просить суд слухати справу у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 25.05.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої відповідач отримав кредит у сумі 5693,21 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору станом на 21.11.2019 року заборгованість за кредитним договором становить 26 849 грн. 54 коп., з яких: 5285 грн. 54 коп. - заборгованість за кредитом; 2427 грн. 53 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8245 грн. 38 коп. - заборгованість за пенею; 10 891 грн. 09 коп.- штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст.ст. 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В силу ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодовець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, на думку позивача, відповідач [PERSON] не виконала належним чином зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, яка згідно розрахунку позивача станом на 21.11.2019 року становить 26 849 грн. 54 коп., з яких: 5285 грн. 54 коп. - заборгованість за кредитом; 2427 грн. 53 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8245 грн. 38 коп. - заборгованість за пенею; 10 891 грн. 09 коп.- штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконувала належним чином умови договору від 25.05.2016 року в частині своєчасної сплати кредитних коштів, тому суд дійшов висновку про те, що відповідач дійсно має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5 285 грн. 54 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] процентів за користування кредитом, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, 25.05.2016 року між ПАО КБ «ПриватБанк» та [PERSON] була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до пункту 2.1 вказаної Угоди, Банк надав Позичальнику строковий кредит у розмірі 5693 грн. 21 коп. на строк 12 місяців з 25.05.2016 року по 31.05.2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку, в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки у розмірі 1,083 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом у розмірі 508 грн. 05 коп. Пунктом 2.2 Угоди сторони передбачили підстави сплати позичальником Банку штраф у розмірі 10 902,63 грн. Пунктом 2.8 Угоди передбачено зобов`язання позичальника сплатити Банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожен день прострочки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими позивачем Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається із частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Суд звертає увагу, що посилання відповідача на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 щодо відсутності підстав для стягнення з боржника процентів за кредитним договором, не можуть бути взяти до уваги, оскільки [PERSON] була повідомлена про розмір процентної ставки за умовами кредитування, а саме 25.05.2016 року нею підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, з якої вбачається, що базова процентна ставка становила 1,083 % на місяць. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача за несвоєчасне виконання зобов`язань по вищевказаному кредитному договору необхідно стягнути проценти за період з 25.05.2016 року по 21.11.2019 року у розмірі 2427 грн. 53 коп. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за пенею в розмірі 8245 грн. 38 коп. та штрафу у розмірі 10 891 грн. 09 коп., суд виходить з наступного. 14 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відповідно до ст. 2 якого забороняється на час проведення антитерористичної операції нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Пунктом 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов`язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014, у період із 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання цього Закону 30.10.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з п. 22 ч. 1 цього Розпорядження м. Гірник (Селидівська міська рада) Донецької області, де зареєстрована відповідач, входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція. Проте 05.11.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30.10.2014 року № 1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2015 року було визнано нечинним (справа № 826/18330/14). Згідно ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. За наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визначення такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, і до цього переліку включено м. Гірник Донецької області. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта відповідача, тому в даному випадку слід застосувати положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що станом на 21.11.2019 року існує заборгованість відповідача за кредитом, яка складається з основного боргу, процентів, пені та штрафів у відповідному розмірі. При цьому, з розрахунку пені вбачається, що період її нарахування визначений з 25.05.2016 року по 21.11.2019 року. Враховуючи такий період нарахування, банк зобов`язаний скасувати пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, починаючи з 14.04.2014 року, тобто під час проведення АТО. Таким чином, зважаючи, що період нарахування пені мав місце вже після 14 квітня 2014 року, тобто лише під час проведення АТО, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з відповідача заборгованості за пенею в сумі 8245 грн. 38 коп. задоволенню не підлягають. Крім того, вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення штрафу в розмірі 10 891 грн. 09 коп., суд вважає, що в цій частині також не підлягає задоволенню, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, штраф нарахований станом на 25.05.2016 року, тобто у період дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Розв`язуючи клопотання відповідача щодо застосування позовної даності, суд виходить з наступного. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Розділом 2 Умов та правил надання банківських послуг визначено строк дії карти, згідно з яким карта діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Відповідно до п.п. 2.1.1.2.11, 2.1.1.2.12 Умов, картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицевій стороні Картки, включно. За закінченням строку дії відповідна Картка продовжується Банком на новий строк (шляхом надання Банком клієнту нової картки з новим строком дії), по зверненню клієнта в Банк, згідно діючим тарифам). Застосування строку позовної давності по платіжним картам роз`яснено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року, справа №6-14цс14. Так, згідно довідки, наданої позивачем строк дії карти визначено до грудня 2019 року, останній платіж відповідачем здійснено 24.06.2016 року. Виходячи з аналізу норм ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України, роз`яснень викладених у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, та враховуючи те, що позивач звернувся до суд із відповідним позовом 07.12.2019 року, а строк дії картки визначено до грудня 2019 року, з урахуванням цих обставин, суд дійшов висновку, що позивач скористався своїм правом та звернувся до суду із вимогою щодо стягнення заборгованості за кредитом, в межах строку позовної давності. На підставі викладеного, враховуючи, що [PERSON] не виконала належним чином зобов`язань, передбачених кредитним договором від 25.05.2016 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у сумі 5285 грн. 54 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 2427 грн. 53 коп., в іншій частині позовних вимог слід відмовити. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при звернені до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1921 грн. 00 коп.. та враховуючи, що суд задовольнив позовні вимоги частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а саме: судовий збір у сумі 551 грн. 90 коп. (28,73 %). На підставі викладеного,

Outcome: partial