Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною заявою, якою просить суд винести додаткове рішення по даній справі яким допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.11.2014 р. до 25.02.2015 р. в сумі 63618,00 грн. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначив, що 25.02.2015 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду позовні вимоги було задоволено частково. Поновлено його на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.11.2014 р. до 25.02.2015 р. в сумі 63618,00 грн., але не допущено до негайного виконання відповідно до ст.367 ЦПК України. Відповідно до п.3 ч.1 ст.220 ЦПК України просить ухвалити додаткове рішення та задовольнити його заяву. В судове засідання позивач не зявився, проте подав письмову заяву в якій просить розглядати справу за його відсутності та задовольнити його заяву. Представник позивача не зявився. Про час та місце слухання справи повідомлений телефонограмою. Відповідно до ч.3 ст.220 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності учасників процесу та на підставі ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідив, проаналізував та оцінив заяву та матеріали цивільної справи у їх сукупності прийшов до висновку, що підстав для ухвалення додаткового рішення не має виходячи з наступного. Відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25.02.2015 р. позов [PERSON] до Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення від 12 листопада 2014 р. № 87/ок про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення 12 листопада 2014 року «в звязку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України»; поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення з 25.02.2015 р.; стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення (Ідент.№01190043) на користь [PERSON] (07.09.1986 р.н.) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.11.2014 до 25.02.2015 в сумі 63618 (шістдесяти три тисячі шістсот вісімнадцять) гривень 00 коп.; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення; в іншій частині позовних вимог відмовити. Таким чином суд допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі. Згідно до п.1 ч.1 ст.220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовної якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Властивість виконання судового рішення виникає з набранням ним законної сили. Потреба у негайному виконанні обумовлюється невідкладністю підтвердженої судом вимоги позивача. Цивільне процесуальне законодавство передбачає два види негайного виконання: обов'язкове і факультативне. Обов'язкове негайне виконання настає тоді, коли суд з підстав, зазначених у законі, незалежно від свого розсуду чи розсуду інших учасників процесу, зобов'язаний звернути дане рішення до негайного виконання. Про звернення рішення до негайного виконання з підстав даної статті суд повинен вказати у резолютивній частині судового рішення, а якщо це упущено судом, то він має вирішити питання про негайне виконання шляхом винесення додаткового рішення (п. 3 ст. 220 ЦПК). Підстави негайного виконання, перелічені у ч.1 ст.367 ЦПК України, є підставами обов'язкового негайного виконання, а єдина підстава, зазначена у п.п.1,2 і 3 ч.2 статті, є підставою факультативного негайного виконання судових рішень. Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1, 2 і 3 частини першої цієї статті, але вимога про стягнення всієї суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підпадає під вищевказані пункти ч.1 вказаної статті, тому жодних підстав для ухвалення додаткового рішення у суда не має. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed