Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить поновити строк звернення до суду, зобов'язати відповідача - ТОВ « МОНТАЖСПЕЦКОНСТРУКЦІЯ» змінити в наказі та трудовій книжці формулювання підстав звільнення з «за власним бажанням» на «за згодою сторін», стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 5400 грн. та в рахунок моральної шкоди 2000 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказала, що з 18.09.2013 року працювала у відповідача на посаді інженера виробничо-технічного відділу. З боку керівництва зазнавала постійного тиску, оскільки відповідач примушував написати заяву про звільнення, у зв'язку з чим 26.11.2013 року написала заяву на керівництво підприємства , у якій просила звільнити з вказаної дати за згодою сторін. Проте, всупереч проханню позивачки звільнення відбулось за «власним бажанням». До цього часу вона не може працевлаштуватись , позбавлена будь-якого доходу на період пошуку роботи , тому відповідач повинен сплатити в якості компенсації матеріальну шкоду у розмірі 5400 грн. Такі дії відповідача призвели до того , що вона перебувала на лікарняному, людська гідність її принижена, у зв'язку з чим зазнала моральних страждань, які оцінює у грошовому вигляді у сумі 2000 грн. Строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України нею пропущено, оскільки за захистом порушених прав звернулась до Територіальної державної інспекції з питань праці. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, посилаючись на ті самі підстави. Додатково пояснила, що у зв'язку із звернення до начальника ТДІзПП у Дніпропетровській області та отриманням трудової книжки та наказу про звільнення лише 11.12.2013 року, пропустила строк звернення до суду. Відповідач - директор ТОВ «МОНТАЖСПЕЦКОНСТРУКЦІЯ» [PERSON] проти позовних вимог у судовому засіданні заперечував, вважає, що звільнення [PERSON] проведено згідно з чинним законодавством, підстави для поновлення строку звернення до суду відсутні. Вислухавши позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Встановлюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд приходить до наступного. Згідно Наказу 519/к від 18.09.2013 року позивач прийнята на посаду ТОВ «МОНТАЖСПЕЦКОНСТРУКЦІЯ», згідно Наказу № 536 /зв від 26.11.2013 року звільнена за власним бажанням ( трудова книжка а.с. 3). З матеріалів справи убачається та з пояснень сторін у судовому засіданні підтверджено, що підставою звільнення позивачки була заява від 26.11.2013 року з проханням про звільнення за згодою сторін. Відповідач, не погоджуючись з звільненням позивачки з наведених підстав, виносить резолюцію про звільнення «за власним бажанням». На підставі заяви [PERSON] 26.11.2013 року було видано Наказ керівником підприємства [PERSON] про звільнення позивачки «за власним бажанням». Відповідно до ст.4 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права , свободи та інтереси фізичних осіб , права та інтереси юридичних осіб , державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 21 КЗпП сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства , установи , організації або уповноважений ним орган , якому й надано право звільнення працівника у певних випадках. Згідно з Постановою №9 від 06.11.1992 року Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП ( за згодою сторін) договір припиняється в строк , визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає , що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи власника ( ст. 38 КЗпП). Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини , які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тому, на думку суду, усні та письмові доводи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги , спростовуються матеріалами справи та законами України і не можуть бути покладені в основу рішення. Оскільки суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача при звільненні позивачки з підприємства за ст. 38 КЗпП, а вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди не знаходять підтвердження у судовому засіданні, є похідними від основних вимог, тому задоволенню також не підлягають. Суд дійшов висновку, що позивачка з об'єктивних причин пропустила строк звернення до суду , тому він підлягає поновленню, проте позовні вимоги задоволенню не підлягають , у зв'язку з їх недоведеністю.

Outcome: dismissed