Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути з Комунального підприємства «Харківводоканал» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 09.02.2018 року по 16.10.2019 року включно, в розмірі 116252,70 грн.; моральну шкоду в розмірі 20000 грн.; витрати на правничу допомогу, а також витрати на судовий збір в розмірі 1362,52 грн. Крім цього, просив поновити строк на звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Свої вимоги мотивує тим, що він працював на посаді слюсаря-ремонтника 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання Комплексу водопідготовки «Дніпро» відокремленого підрозділу КП «Харківводоканал». 31.07.2017 року був звільнений з роботи у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників, у зв`язку з чим звернувся до суду. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.02.2018 року скасовано наказ №116-к від 31.07.2017 року заступника директора з виробництва Комплексу водопідготовки «Дніпро» відокремленого підрозділу КП «Харківводоканал» про звільнення з роботи [PERSON] . Останнього поновлено на посаді слюсаря - ремонтника 6 розряду цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання Комплексу водопідготовки «Дніпро» відокремленого підрозділу КП «Харківводоканал» з 01.08.2017 року. Стягнуто з КП «Харківводоканал» в особі Комплексу водопідготовки «Дніпро» відокремленого підрозділу КП «Харківводоканал» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2017 року включно по 06.02.2018 року включно в розмірі 37846,10 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. На підставі даного рішення суду 01.03.2018 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області були видані два виконавчі листи, які 03.03.2018 року були ним подані до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, для примусового виконання рішення суду та 05.03.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55928781. У зв`язку із невиконанням відповідачем рішення суду, позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про поновлення його на посаді відповідно до рішення суду. Після чого, через тривалий проміжок часу 11.09.2019 року відповідачем видано наказ №249-к про поновлення [PERSON] на посаді, з яким останній був ознайомлений 10.10.2019 року, а до роботи був допущений лише 17.10.2019 року. З огляду на викладене, вважає, що саме з вини відповідача сталася затримка виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді. Середній заробіток позивача за час затримки виконання рішення суду з 09.02.2018 року по 16.10.2019 року включно, становить 116252,70 грн. Тривала боротьба за захист своїх прав виснажила позивача, викликала у нього психічне напруження у зв`язку з очікуванням наказу про поновлення та розчарування в діяльності органів місцевого самоврядування, що створило додаткове психічне напруження викликане дискримінацією та зниженням авторитету в очах інших працівників. Спричинена позивачу, бездіяльністю відповідача моральна шкода полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку з порушенням його прав людини, гарантованих йому Конституцією України та чинними міжнародними договорами, а тому вважає, що у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, він має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн. Попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс, складає: 1362,52 грн. (судовий збір); 8000 грн. професійна правнича допомога. 10.12.2019 року представник позивача звертався до відповідача з листом, в якому пропонував добровільно сплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, однак листом від 19.02.2020 року відповідач повідомив, що вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є юридично безпідставними, ґрунтуються на штучно створених умовах, а тому не підлягають задоволенню. Останній вважає, що саме до повноважень директора відокремленого підрозділу входить виконання рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.02.2018 року по справі №629/3006/17 в частині негайного поновлення на роботі. Крім цього, директор відокремленого підрозділу за весь час невиконання рішення суду так і не звернувся з поданням до Генерального директора щодо внесення змін до штатної чисельності відокремленого підрозділу. Також, відповідачем до Лозівського міськрайонного суду Харківської області була подана заява про визнання виконавчого листа в частині поновлення на роботі таким, що не підлягає виконанню (справа №629/3006/17 провадження №6/629/39/18), яку 29.08.2018 року за заявою відповідача було залишено без розгляду. Вважає, що відповідач визнав, що виконавчий лист про поновлення на роботі підлягає виконанню саме відокремленим підрозділом. Також вважає, що факт ухилення від виконання рішення суду підтверджується направленням Головним державним виконавцем міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районних та м.Лозова до Лозівського ВП ГУНП у Харківській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ст.382 КК України. Тому посилання відповідача про те, що КП «Харківводоканал» намагалось вирішити спірну ситуацію запропонувавши [PERSON] перелік інших вакантних посад наявних на підприємстві, є хибним. В рішенні суду від 08.02.2018 року чітко зазначено посаду на якій його повинно бути поновлено. Крім цього, вважає, що строк для подання вказаної позовної заяви до суду підлягає поновленню, оскільки останній намагався вирішити спір в досудовому порядку, а тому вважає, що про порушення свого права він дізнався лише 22.02.2020 року з часу отримання ним відмови відповідача про добровільну виплату середньомісячного заробітку, і саме з цього часу розпочався строк на звернення до суду. Позивач та його представник - адвокат Мельник К.О. в судовому засіданні на задоволенні позовних вимогах наполягали, з наведених в позові та письмових поясненнях підстав та просили поновити строки звернення до суду. Крім цього, позивач зазначив, що посада слюсаря-ремонтника 6 розряду цеху споруд водопідготовки 1 блоку КВ «Дніпро», яку добровільно запропонував йому відповідач, не є рівнозначною тій, яку займав він до звільнення, а також із нижчою заробітною платою, від тієї, яку отримує слюсар-ремонтник 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал». Строки на звернення до суду пропущені ним з поважних причин, у зв`язку із досудовим врегулюванням спору, з його юридичною необізнаністю та проблемами, які виникли на роботі, після його незаконного звільнення, а також із затримкою ознайомлення його з наказом відповідача від 11.09.2019 року про його поновлення на роботі - 10.10.2019 року. Представники відповідача [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив, згідно якого 09.02.2018 року, після ухвалення судового рішення, за підписом директора КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» Панченка М.В. було видано наказ №32, яким скасовано наказ КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» від 31.07.2017 №116-к про звільнення слюсаря-ремонтника 6-го розрядку цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання [PERSON] та надано вказівки для відновлення працевлаштування [PERSON] на роботу до КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал». На адресу позивача неодноразово були направлені листи із запрошеннями до підприємства для вирішення питання його працевлаштування, також було неодноразово запропоновано рівнозначний перелік вакансій, які наявні на КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал», які позивач міг зайняти та приступити до роботи у межах його кваліфікації. Однак позивач відмовився від ознайомлення із вказаним переліком та пропозицією зайняти будь-яку іншу посаду, при цьому наполягаючи на його поновленні саме на посаді слюсаря-ремонтника 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал», про що підприємством були складені відповідні акти. Після чого, наказом відповідача від 11.09.2019 року позивача було поновлено на посаді слюсаря-ремонтника 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал». Вважають, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду, оскільки посилання позивача на причини поважності його пропуску є безпідставними, оскільки датою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є юридичний факт видачі відповідного наказу/розпорядження уповноваженою особою, що у межах фактичних обставин виникає саме 11.09.2019. Відтак рішення суду не було виконано у період з 08.02.2018 по 11.09.2019. Тримісячний строк права [PERSON] на звернення до суду з позовною заявою про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, у порядку ст.233 КЗПП України закінчується 11.12.2019. Утім зі змісту позовної заяви вбачається, що вона датована 26.03.2020, тобто позивач звернувся до суду з пропуском трьохмісячного строку на звернення з позовною заявою до суду про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення Лозівського міськрайонного суду від 08.02.2019 по справі №629/3006/17. Затримка у поновленні [PERSON] на роботі обумовлена формою власності підприємства та недобросовісними діями самого позивача. КП «Харківводоканал» не є самостійним у контексті формування штатного розкладу, а має лише право пропонувати створення/усунення штатних одиниць у своєму штатному розкладі для погодження з боку Харківської міської ради в особі Департаменту комунального господарства. В зв`язку з чим негайне виконання рішення суду з дати його проголошення практично реалізувати неможливо, оскільки для поновлення [PERSON] на посаді «слюсар-ремонтник 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання КВ «Дніпро» необхідно створити таку штатну одиницю у штатному розкладі КП «Харківводоканал», внести відповідні зміни до зарплатного бюджету підприємства, погодити такі зміни з Департаментом комунального господарства Харківської міської ради. Позивачем залишено поза увагою обставини, коли КП «Харківводоканал» в особі КВ «Дніпро» намагалось вирішити спірну ситуацію, яка виникла та забезпечити [PERSON] можливість реалізувати його право на працю та поновити його на роботі, запропонувавши перелік вакантних посад в тому числі рівнозначних, наявних на КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал», які [PERSON] , безперечно, міг зайняти зі урахуванням його досвіду та кваліфікації й реалізувати його право на працю. Проте позивач відмовився від наданого переліку, про що складено відповідні акти. КП «Харківводоканал» відомо, що пропозицію вакантних посад, у тому числі рівноцінних та тотожних тій, яку займав [PERSON] не можна вважати безпосередніми виконанням рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.02.2018 по справі №629/3006/17. Утім, Підприємство переконане, що в умовах часоємкового процесу створення штатної одиниці, альтернативна можливість зайняття рівноцінної посади, яка б могла тимчасового забезпечити [PERSON] роботою до створення відповідної штатної одиниці ще у жовтні 2018 року, дозволило б позивачу отримувати заробітну плату відповідного рівня та реалізувати своє право на працю. Позивач не навів жодного аргументу проти доводу КП «Харківводоканал» щодо пропуску [PERSON] строку для подачі позовної заяви. Також зазначали, що позивач та його представник дійсно зверталися з листом до підприємства з приводу виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення, але ніякої домовленості в даному питанні між ними не було. В зв`язку з чим просили відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді слюсаря-ремонтника 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання Комплексу водопідготовки «Дніпро» відокремленого підрозділу КП «Харківводоканал». 31.07.2017 року був звільнений з роботи у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.02.2018 року скасовано наказ №116-к від 31.07.2017 року заступника директора з виробництва Комплексу водопідготовки «Дніпро» відокремленого підрозділу КП «Харківводоканал» про звільнення з роботи [PERSON] . Останнього поновлено на посаді слюсаря - ремонтника 6 розряду цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання Комплексу водопідготовки «Дніпро» відокремленого підрозділу КП «Харківводоканал» з 01.08.2017 року. Стягнуто з КП «Харківводоканал» в особі Комплексу водопідготовки «Дніпро» відокремленого підрозділу КП «Харківводоканал» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2017 року включно по 06.02.2018 року включно в розмірі 37846,10 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та стягнуто з відповідача судовий збір в розмірі 1280 грн. Рішення набрало законної сили 18.07.2018 року (а.с.13-16). На підставі даного рішення, [PERSON] був виданий виконавчий лист, який останнім був поданий до Міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, для примусового виконання. 05.03.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55928781 (а.с.106). Наказом КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» №32 від 09.02.2018 року було скасовано наказ КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» №116-к від 31.07.2017 про звільнення слюсаря-ремонтника 6-го розрядку цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання [PERSON] . Наказано запропонувати [PERSON] усі вільні, вакантні посади КВ «Дніпро», опрацювати питання поновлення посади слюсаря 6-го розряду ЦРТОО(а.с.54). 16.02.2018 р. на адресу [PERSON] було направлене запрошення прибути до КВ «Дніпро» для вирішення питання стосовно негайного поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Лист був отриманий [PERSON] 19.02.2018 р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. (а.с. 55,56) 27.02.2018 р. у кабінеті директора КВ «Дніпро» [PERSON] були запропоновані вільні, вакантні посади КВ «Дніпро». [PERSON] ознайомився з запропонованими вакансіями, однак ставити особистий підпис про ознайомлення - відмовився (а.с. 57-59). 02.08.2018 р. [PERSON] звернувся до КВ «Дніпро» з заявою в якій зазначив, що рішення суду було виконане не в повному обсязі та пропонував добровільно виконати рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області в частині негайного поновлення його на посаді слюсаря ремонтника 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання КВ «Дніпро» (а.с.17) 03.10.2018 р. у кабінеті директора КВ «Дніпро» [PERSON] були запропоновані вільні, вакантні посади КП «Харківводоканал», у тому числі посада слюсаря-ремонтника 6 розряду цеху споруд водопідготовки 1 блоку Комплексу водопідготовки «Дніпро» з умовами праці, які повністю відповідають умовам праці слюсаря-ремонтника 6 розряду цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання. Однак представник. [PERSON] та [PERSON] були не згодні, оскільки запропонована посада слюсаря-ремонтника 6 розряду цеху споруд водопідготовки 1 блоку та список вакантних посад не мають ніякого відношення до виконання вимог рішення суду від 08.02.2018 р. Рішення суду не містить застереження, що в разі відсутності посади, запропонувати інші вакантні посади. (а.с.60-62). Наказом КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» №249-к від 11.09.2019 року [PERSON] було поновлено на посаді слюсаря - ремонтника 6 розряду цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання Комплексу водопідготовки «Дніпро» відокремленого підрозділу КП «Харківводоканал» з 01.08.2017 року та допущено до роботи з дати видання наказу (а.с.24). З вказаним наказом [PERSON] був ознайомлений під підпис 10.10.2019 року (а.с.24). 17.10.2019 року [PERSON] фактично приступив до роботи, на посаді слюсаря-ремонтника 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання КВ «Дніпро», що підтверджується довідкою директора КВ «Дніпро» від 23.12.2019 р. та витягом з табелю робочого часу за жовтень 2019 р. (а.с. 26-28) 10.12.2019 року представник позивача-адвокат Мельник К.О. письмово звернулася до відповідача з пропозицією добровільної сплатити позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду (а.с.114). 26.12.2019 року листом відокремлений підрозділ запропонував позивачу надати деталі розрахунку сум середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду (а.с.115). 10.01.2020 року позивачем на адресу відповідача був надісланий лист з розрахунками вказаних сум (а.с.116). 19.02.2020 року листом відокремлений підрозділ відмовив позивачу у виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, вважаючи його необґрунтованим (а.с.117). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частина 1 ст.235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (ч.7 ст.235 КЗпП). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч.5 ст.124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом ст.14,367 ЦПК судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися (Постанова Верховного Суду України від 01.07.2015 р. у справі №6-435цс15, Постанова Верховного Суду від 21.03.2018 р. у справі №243/2748/16-ц). Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.02.2018 року у справі №629/3006/17 про поновлення позивача на роботі, підлягало негайному виконанню, однак фактично було виконано роботодавцем лише 11.09.2019 року. Тобто з викладеного вбачається, що у порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, відповідач не здійснив негайне виконання рішення суду від 08.02.2018 року про поновлення позивача на роботі. Разом з тим, судом було встановлено, що на виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі роботодавцю необхідно привести штатний розпис у відповідність до рішення суду, тобто видати наказ про внесення змін до штатного розпису; видати наказ про поновлення працівника на роботі, та при цьому у відповідності до п. 2.10. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом №58 від 29.07.1993 Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №10 внести зміни до трудової книжки працівника; здійснити оплату за весь час вимушеного прогулу і допустити працівника до виконання попередніх обов`язків. Однак КП «Харківводоканал» не є самостійним у контексті формування штатного розкладу, а має лише право пропонувати створення/усунення штатних одиниць у своєму штатному розкладі для погодження з боку Харківської міської ради в особі Департаменту комунального господарства. Так згідно п.п.1.2 та 1.3 Розділу 1 Статуту КП «Харківводоканал» власником Підприємства є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради. Пунктом 4.1.11 Розділу 4 та п.7.2.5 Розділу 7 Статуту Підприємства передбачено, що «Підприємство має право затверджувати організаційну структуру, штатний розклад за погодженням з Департаментом комунального господарства Харківської міської ради... Департамент комунального господарства Харківської міської ради погоджує організаційну структуру та штатний розклад Підприємства» Верховний Суд у своїй постанові від 12.08.2020 р. справа №306/1325/18 нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (адміністративне провадження № К/9901/21219/18) зазначено, що: «у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником». Як було встановлено в судовому засіданні Наказом КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» №32 від 09.02.2018 року було скасовано наказ КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» №116-к від 31.07.2017 про звільнення слюсаря-ремонтника 6-го розрядку цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання [PERSON] . Наказано запропонувати [PERSON] усі вільні, вакантні посади КВ «Дніпро», опрацювати питання поновлення посади слюсаря 6-го розряду ЦРТОО(а.с.54). 16.02.2018 р. на адресу [PERSON] було направлене запрошення прибути до КВ «Дніпро» для вирішення питання стосовно негайного поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Лист був отриманий [PERSON] 19.02.2018 р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. (а.с. 55,56). 27.02.2018 р. [PERSON] були запропоновані вільні, вакантні посади КВ «Дніпро». [PERSON] ознайомився з запропонованими вакансіями, однак ставити особистий підпис про ознайомлення - відмовився (а.с. 57-59). 03.10.2018 р. [PERSON] були повторно запропоновані вільні, вакантні посади КП «Харківводоканал», у тому числі посада слюсаря-ремонтника 6 розряду цеху споруд водопідготовки 1 блоку Комплексу водопідготовки «Дніпро» з умовами праці, які повністю відповідають умовам праці слюсаря-ремонтника 6 розряду цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання. Однак представник. [PERSON] та [PERSON] були не згодні на запропоновані посади. (а.с.60-62). З викладеного вбачається, що оскільки відповідач самостійно не міг вносити зміни до штатного розкладу, а тільки за погодженням з боку Харківської міської ради в особі Департаменту комунального господарства, позивачу, на виконання рішення суду, пропонувалися рівноцінні посади з метою тимчасового забезпечення [PERSON] роботою до створення відповідної штатної одиниці ще в жовтні 2018 р. Однак [PERSON] разом зі своїм представником відмовилися від запропонованих посад. Що стосується заяви про поновлення строку для звернення до суду то судом встановлене наступне. частиною 1 статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України). Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18), від 10.10.2019 року у справі №522/13736/15 (провадження №61-25545сво18), від 11 червня 2020 року у справі №752/25588/17 (провадження №61-5420св19). Судом встановлено, що, наказ про поновлення позивача на роботі було видано роботодавцем 11.09.2019 року, а позивач звернувся до суду лише 26.03.2020 року, тобто з пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України. Доводи позивача про поважність пропуску строку для звернення до суду з даним позовом, суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частин 1,2 статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У статті 234 КЗпП передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк». Тобто, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду. Так, в своїй заяві про поновлення строку для звернення до суду з даним позовом від 30.04.2020 року (а.с.111-112) [PERSON] посилався на поважність пропуску строків, оскільки намагався врегулювати спір в досудовому поряду та про порушення свого права дізнався лише 22.02.2020 року, а тому вважає, що саме з цього часу почався строк на звернення до суду. Крім цього, в судовому засіданні зазначав, що рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.02.2018 року за скаргами відповідача переглядалося в апеляційній та касаційній інстанціях та набрало законної сили лише 18.07.2018 року. В зв`язку з чим він мав намір отримати рішення суду, яке набрало вже законної сили та пред`явити його до примусового виконання. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними та допустимими доказами. Під час розгляду справи судом не були встановлені обставини, які були об`єктивно непереборними та перешкоджали позивачу звернутися до суду за захистом своїх прав, тому суд вважає, що вказані [PERSON] причини пропуску строку для звернення до суду неповажними. Так рішення суду підлягало негайному виконанню незалежно від дати набрання ним законної сили. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. [PERSON] достовірно було відомо про те, що Наказом КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» №249-к від 11.09.2019 року його було поновлено на посаді слюсаря - ремонтника 6 розряду цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання Комплексу водопідготовки «Дніпро» відокремленого підрозділу КП «Харківводоканал» з 01.08.2017 року та допущено до роботи з дати видання наказу (а.с.24). З вказаним наказом [PERSON] був ознайомлений під підпис 10.10.2019 року (а.с.24). Посилання позивача на те, що він намагався врегулювати спір в досудовому поряду та про порушення свого права дізнався лише 22.02.2020 року,суд розцінює як спосіб захисту, оскільки тримісячний строк на звернення до суду з даним позовом не переривається і не зупиняється у зв`язку із надісланням позивачем на адресу відповідача листів з пропозицією добровільної сплати йому середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, у зв`язку з чим суд вважає, що [PERSON] не був позбавлений можливості звернутися до суду з даним позовом у тримісячний строк, відповідно до вимог ст.233 КЗпП, тому не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду та відмовляє останньому у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. Згідно п.1.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог, судовий збір сплачується за кожну вимогу окремо. Згідно квитанції №30351104-1 від 11.03.2020 року позивачем [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 1362,60 грн. (а.с.1). Враховуючи, що позивачем в своєму позові було заявлено дві позовні вимоги, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача недоплачену суму судового збору в сумі 640,73 грн. (1162,53+840,80=2003,33 грн.).

Outcome: approved