Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з означеним позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності від 19 вересня 2006 року позивачу належала квартира за № 39 у будинку за № 19 по вул. Короленко в м. Новомосковську Дніпропетровської області. 17 травня 2011 року [PERSON] уклала договір довічного утримання на вищезазначену квартиру на користь [PERSON]. Відповідно до укладеного договору відповідач взяв на себе зобовязання: забезпечення позивача житлом, шляхом збереження права безкоштовного довічного проживання у відчужуваній квартирі, забезпечення харчуванням. Забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду на надання необхідної допомоги; надання побутових послуг; забезпечення належними лікувальними засобами; набувач зобовязаний у разі смерті поховати відчужувача; грошова оцінка зазначених у договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначена у розмірі 600 грн. Однак, з часу укладання договору всупереч взятих на себе за договором зобов'язань відповідач не здійснює за позивачем належний догляд, а саме: не забезпечує продуктами харчування, не надає одяг, не доглядає за нею. Крім іншого, не надає ніякої допомоги у побутових послугах, та не забезпечує лікарськими засобами. Крім того, [PERSON] після укладання даного правочину лишив собі всі примірники договору довічного утримання. Враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе за договором зобовязань позивач просить розірвати договір. Представник позивача надала суду заяву, згідно з якою вказала, що позов підтримує та просить суд про розгляд справи у свою відсутність. Відповідач надав суду заяву, в якій вказав на визнання ним позову в повному обсязі. Просить суд розглянути справу у його відсутність. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника. Пояснень щодо позову не надано. В судовому засіданні 15 березня 2018 року судом задоволено заяву представника позивача про витребування доказів у справі. Витребувано від нотаріальної контори копію договору довічного утримання. Докази отримані судом 03 квітня 2018 року. Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. У зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено,\~що відповідно\~до свідоцтва\~про право\~власності на\~житло від\~19\~вересня 2006\~року,\~виданого згідно з розпорядженням Виконавчого комітету Новомосковської міської ради депутатів Дніпропетровської області від 22 серпня 2006 року № 07558, та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі за № Є.Р. 16101044, та в КП «Новомосковське МБТІ» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 16101044, позивачу належала квартира за № 39 у будинку за № 19 по вул. Короленко в м. Новомосковську Дніпропетровської області. 17 травня 2011 року [PERSON] уклала договір довічного утримання на вищезазначену квартиру на користь [PERSON] Договір зареєстровано Державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 1-787. Відповідно до укладеного договору відповідач взяв на себе зобовязання: забезпечення позивача житлом, шляхом збереження права безкоштовного довічного проживання у відчужуваній квартирі, забезпечення харчуванням. Забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду на надання необхідної допомоги; надання побутових послуг; забезпечення належними лікувальними засобами; набувач зобовязаний у разі смерті поховати відчужувача; грошова оцінка зазначених у договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначена у розмірі 600 грн. За п.15 Договору, його може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку. Враховуючи визнання позивачем позову судом встановлено, що з часу укладання договору всупереч взятих на себе за договором зобов'язань відповідач не здійснює за позивачем належний догляд, а саме: не забезпечує продуктами харчування, не надає одяг, не доглядає за нею. Крім іншого, не надає ніякої допомоги у побутових послугах та не забезпечує лікарськими засобами. Крім того, [PERSON] після укладання даного правочину лишив собі всі примірники договору довічного утримання. Таким чином, матеріали справи свідчать, що між сторонами виник спір з приводу наявності чи відсутності підстав для розірвання договору довічного утримання внаслідок невиконання його положень стороною та, як наслідок, визнання права власності за позивачем внаслідок розірвання договору. Вирішуючи позов суд виходить з наступних норм законодавства. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено нормами ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоровя (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину йог, взамін чого набувач майна зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом. Статтею 749\~ЦК України\~визначені обовязки\~набувача за\~договором довічного\~утримання,\~а саме\~ч.\~1\~передбачає,\~що у\~договорі довічного\~утримання (догляду)\~можуть бути\~визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу віджучувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. За п.1 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Оскільки у судовому засіданні відповідач визнав позовні вимоги, згоден на розірванням договору довічного утримання у судовому порядку, судом не встановлено підстав для не прийняття визнання позивачем позову, суперечності такого визнання закону або порушення прав, свобод чи інтересів інших осіб, враховуючи сторони договору, з врахуванням вимог закону, суд прийшов до висновку про те, що договір довічного утримання підлягає розірванню. За частинами 2 - 5 статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. За п. 1 ст.756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. За ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обстави, оскільки матеріали справи підтверджують, що позивач на момент укладання Договору довічного утримання мала права власності на спірне майно та підтверджують перехід такого права до відповідача саме внаслідок укладання Договору, розірвання Договору в судовому порядку, хоча і за умови визнання ним позову, однак і внаслідок неналежного виконання набувачем (відповідачем) обов'язків за договором, суд вважає, що за позивачем належить визнати право власності на спірне майно. За таких обставин, позивачем підтверджено належними та допустимими доказами обставини, покладені в обґрунтування позову щодо порушення її прав позивачем внаслідок невиконання умов договору, внаслідок чого порушуються її особисті немайнові та майнові права. А тому, з метою відновлення порушених прав позивача, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. При цьому, з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, враховуючи сплату позивачем при зверненні з позовом судового збору в сумі 640,00 грн., задоволення позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду судом справи по суті, суд вважає за необхідне розподілити судові витрати у справі, понесені позивачем при сплаті судового збору 320 грн. з відповідача та відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову усього на суму 320 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved