Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . відповідач у даному житловому будинку зареєстрований, але фактично не проживає з 2005 року, а тому втратив право на користування житловим будинком, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Оскільки, за вищезазначеною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за ним, чим об`єктивно порушуються права позивача, також на ім`я відповідача приходить кореспонденція, в тому числі вимоги/претензії за його кредитними договорами. Крім того, у позивача виникли труднощі з оформлення житлової субсидії, оскільки сума платежу для кожного домогосподарства визначається індивідуального і залежить від сукупного доходу сім`ї. Отже, на «папері» доходи сім`ї складаються з сукупного доходу і позивача і відповідача, але фактично доходи позивача складаються лише з його власної пенсії. Неодноразово позивач намагався врегулювати дане питання в позасудовому порядку , але за власним бажанням відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, хоча вже давно проживає разом з дружиною за адресою : [ADDRESS] . У зв`язку з цим, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме : житловим будинком, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки останній надав суду недостовірну інформацію щодо місця проживання відповідача у іншому місці. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно копії свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 02.11.1991 року, жилий будинок з будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення виконкому Синельниківської міської ради № 502 від 17.09.1991 року. З реєстраційної картки на документі про право приватної власності, зазначений жилий будинок в цілому зареєстрований в Синельниківському БТІ на праві особистої власності за [PERSON] . Згідно довідки виконавчого комітету Зайцівської сільської ради № 680 від 27.08.2018 року, [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS] , але не проживає з 2005 року. З довідки виконавчого комітету Зайцівської сільської ради № 684 від 29.08.2018 року, [PERSON] зареєстрований та проживав зі своєю дружиною - [PERSON] на момент її смерті за адресою : [ADDRESS] . За цією адресою також зареєстрований, але не проживає син - [PERSON] . Згідно акту обстеження фактичного проживання [PERSON] , останній фактично не проживає з 2005 року, хоча і зареєстрований за адресою : [ADDRESS] , по теперішній час. Акт дійсний станом на 29.08.2018 року. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ст.405 ч.2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пунктом 5 абз.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року передбачено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Отже, як встановлено в судовому засіданні, позивач надав копію свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, розташований за адресою : [ADDRESS] , яке йому було видане на підставі рішення Синельниківської міської ради № 502 від 17.09.1991 року. Однак позивач не зазначив, що він з 18.05.1974 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 12.03.2019 року. Тому згідно вимог ст.60 Сімейного Кодексу України, даний житловий будинок належить в рівній частині ( по Ѕ кожному) як позивачу так і його дружині - [PERSON] Оскільки остання померла [INFO] , то після її смерті відкрилася спадщина саме на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою : [ADDRESS] , у зв`язку з чим, відповідач, як і позивач відповідно до вимог ст.1261 ЦК України мають право на спадкування за законом в першу чергу. На даний час [PERSON] оформлює право власності на ј частину вищезазначеного житлового будинку після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , що також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22.08.2018 року, а тому стане власником відповідної частини житлового будинку по [ADDRESS] . Посилання ж позивача на застосування ст..405 ЦК України є безпідставними, так як документальних підтверджень, що саме він є єдиним власником вищезазначеного житлового будинку, останній не надав. Тому відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . У зв`язку з цим, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. На підставі викладеного та ст.41 Конституції України, ст. 405 ЦК України, п. 5 абз.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року, ст.ст. 405 ЦК України,

Outcome: dismissed