Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого було набуто спільне майно. В подальшому на підставі рішення суду вказане майно було розподілено між сторонами та встановлено, що нерухоме майно, а саме квартира сторонами була придбана в тому числі і за рахунок позичених позивачем коштів. У зв'язку з цим боргові зобов'язання сторін є солідарними, а оскільки позивачем виконані вказані зобов'язання за особисті кошти, останній має право зворотної вимоги до відповідача. Позивач зазначає, що боргові зобов'язання мали місце у іноземній валюті, зобов'язання виконані у повному обсязі, а тому позивач має право зворотньої вимоги відповідно в тій валюті, у якій мали місце солідарні боргові зобов'язання. Крім того, позивач просив встановити порядок користування квартирою, оскільки через відсутність такого, у спільному користуванні квартирою виникають складнощі та просив виділити позивачу одну кімнату, а відповідачу дві, що відходить від засади рівності на користь відповідача, з урахуванням того, що квартира належить сторонам в рівних частинах, проте позивач вважає, що такий поділ не порушуватиме право власності останнього і буде справедливим по відношенню до сторін з урахуванням інтересів малолітніх дітей, які також проживають у квартирі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав із зазначених в останньому підстав. Представники відповідача позовні вимоги визнали частково, зокрема просили застосувати строк позовної давності щодо регресних вимог про стягнення грошових коштів, у зв'язку з тим, що позивачем боргові зобов'язання були виконані, проте на час звернення позивача із даним позовом до суду сплинув трирічний строк позовної давності щодо права на їх пред'явлення в частині. Крім того, представники відповідача зазначили, що та обставина, що боргові зобов'язання виконані у іноземній валюті, не можуть впливати на їх розмір по відношенню до гривні. Грошовою одиницею в Україні є гривня, а тому доводи позивача про стягнення суми в еквіваленті у гривні на час звернення до суду з даним позовом є необґрунтованими, оскільки на час погашення зобов'язань курс валют був значно меншим і у зв'язку з чим необхідно виходити із еквіваленту у гривні на час погашення боргових зобов'язань в іноземній валюті. Що стосується вимог про виділ у користування позивачу однієї кімнати у квартирі площею 17, 2 кв.м., а відповідачу двох кімнат по 12,3 кв.м., представники відповідача зазначили, що такий порядок порушуватиме права малолітніх дітей сторін, які є різнополими та проживають у квартирі, у зв'язку з чим відповідач вважає, що позивачу необхідно виділити кімнату 12,3 кв.м., а відповідачу кімнати 17,2 кв.м. та 12,3 кв.м. Третя особа представника в судове засідання не направила, від третьої особи надійшов лист про розгляд справи без участі представника та ухвалення рішення з максимальним врахуванням інтересів дітей. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.08.2014року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, припинення та визнання права власності задоволено частково. Визнано право власності по 1/2 частині на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON], в іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7.10.2014року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.08.2014року залишено без змін. Судом у вказаних рішеннях встановлено, в період шлюбу сторін, а саме 11.03.2005року була придбана квартира [ADDRESS] за 301 935 грн, що еквівалентно 57000 доларів США. На придбання зазначеної квартири подружжя мало особисті збереження в сумі 9000 доларів США. Іншу частину грошових коштів [PERSON] взяв у борг: 18000 доларів США у своєї матері[PERSON] та 30000 доларів США у кредит в ПАТ «Укрсоцбанк», що підтверджується розпискою та іпотечним договором. З метою дострокового погашення кредиту [PERSON].08.07.2005року продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS]. Квартиру було продано за 187035 грн., еквівалентно 37000 доларів СІЛА, що підтверджується договором купівлі-продажу.Отримані від продажу власної квартири кошти [PERSON] сплатив по кредитному договору за придбану квартиру [ADDRESS], що підтверджується заявою на переказ готівки №kr36254 від 08.07.2005року на суму 29989,20доларів США. Сплату було здійснено в іноземній валюті доларах США. Іншу частину грошових коштів в сумі 7000 доларів США [PERSON] повернув в рахунок боргу [PERSON] 06.06.2014року [PERSON] з особистих коштів повернув [PERSON] іншу частину боргу в сумі 11000 доларів США.Борг було сплачено у доларах США що підтверджується розпискою. Відповідно до довідки начальна відділення ПАТ «Укрсоцбанк» №10.2- 10/7345 від 06.12.2012року [PERSON] виконав зобов'язання по погашенню кредиту, що був наданий на придбання житла в сумі 30000 доларів США. Таким чином, [PERSON] за особисті кошти виконав боргові зобов'язання перед [PERSON] в сумі еквівалентній 18000 доларів США та перед ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі еквівалентній 30000 доларів США. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.08.2014року та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7.10.2014року встановлено що відповідач визнала факт проведення розрахунків [PERSON] з кредиторами в іноземній валюті, а саме у доларах США та не заперечувала проти відшкодування в порядку регресу позивачу сплачених ним сум. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. Згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Таким чином, [PERSON] має право на зворотну вимогу (регрес) до [PERSON] на суму еквівалентну 24 000 доларів США, що є половиною від 48000 доларів США, які були сплачені позивачем на погашення кредиту в ПАТ «Укрсоцбанк», 30000 доларів США та [PERSON] по борговій розписці в сумі 18000 доларів США. Заперечуючи частково проти позовних вимог про стягнення коштів в порядку регресу, представники відповідачі зазначили що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення коштів сплачених позивачем перед ПАТ «Укрсоцбанк» 08.07.2005 року, про що надали письмову заяву, оскільки за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Згідно ч. 6 ст. 261 ЦК України, за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Представник позивача просив суд поновити строк позовної давності, про що заявив письмове клопотання в якому зазначив, що спірна квартира була придбана в період шлюбу та частки останньої між подружжям визначені не були. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва 21.11.2012року. Позивач вважав, що значна частина квартири відповідно до частки внесених ним особистих коштів належить йому на праві власності та для встановлення даного факту в березні 2014року звернувся з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, припинення та визнання права власності. Просив, з урахуванням внесених ним особистих грошових коштів на придбання спірної квартири, визнати за ним право власності на 92/100частини квартири. Як зазначено вище рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.08.2014року спірну квартиру було поділено в рівних частинах. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2014року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 серпня 2014року залишено без змін. Згідно ч. 2 ст. 72 СК України, до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно п. 24 ППВСУ України«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Таким чином вбачається, що [PERSON] дізнався про порушення свого права щодо невизнання за ним права власності на 92/100частини квартири у 2014 році. Відповідно у нього виникло право на стягнення з [PERSON] сплачених ним сум в порядку регресу після набрання законної сили рішенням суду, тобто у 2014 році. Зважаючи на те, що правова природа спору між сторонами виникає із шлюбно - сімейних правовідносин, застосуванню у даному випадку підлягає спеціальний закон, зокрема ч. 2 ст. 72 СК України, а не положення ч. 6 ст. 261 ЦК України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Крім того, представники відповідача зазначили, що незважаючи на виконання позивачем грошових зобов'язань в іноземні валюті, останній не має право вимагати стягнення грошового еквіваленту у гривні на час звернення до суду з даним позовом, оскільки курс долара США значно збільшився на даний час порівняно із курсом, який мав місце на час виконання грошових зобов'язань позивачем і останній не надав доказів на те, що ним були понесені витрати саме у розмірі, про який на даний час зазначає позивач. Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Враховуючи те, що позивачем як боржником було виконано зобов'язання у іноземній валюті у доларах США, суд вважає, що останній має право регресної вимоги у валюті зобов'язань, яка має бути визначена у гривневому еквіваленті на день платежу. Таким чином, суд вважає доводи представників відповідача неспроможними, оскільки позивач не повинен нести відповідальності пов'язану із девальвацією. Разом з тим, позивач пред'явив регресні вимоги про стягнення грошових коштів у гривневому еквіваленті, який представниками відповідача не оспорювався щодо курсу і не просив застосувати інший еквівалент на день ухвалення судового рішення, шляхом збільшення розміру позовних вимог, в свою чергу суд не може вийти за межі позову, шляхом збільшення розміру останнього самостійно. Щодо встановлення порядку користування квартирою№ [ADDRESS] в м. Києві,слід зазначити наступне.Вказана квартира має три житлові кімнати площею 17,2 м. кв. (під №7 в технічному паспорті), 12,3 м. кв. (під №6 в технічному паспорті) та 12,3 м. кв. (під №5 в технічному паспорті), коридор, ванну кімнату, туалет та кухню (під №1,2,3,4в технічному паспорті відповідно). Заперечуючи проти позову в частині запропонованого виділу кімнат, представники відповідача зазначили про те, що такий розподіл буде впливати на права малолітніх дітей, які проживають у квартирі, у зв'язку з чим позивачу необхідно виділити 12,3 кв.м. для користування, а відповідачу залишити іншу частину житлової площі. Суд з такими доводами погодитися не може, оскільки сторони є співвласниками квартири в рівних частинах, тобто мають право володіти та розпоряджатися житловою площею по 20, 9 кв.м. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Разом з тим, позивач просить виділити у користування відповідача дві кімнати загальною площею 24,6 кв.м., і залишити за собою право на користування кімнатою площею 17,2 кв.м. Таким чином, позивач вже відступив від свого права користуватися частиною своєї власності у розмірі 20,9 кв.м., збільшивши таке право на користь відповідача. Суд вважає, що підстава для зменшення права позивача у розпорядженні нерухомим майном з 20,9 кв.м. на 12,3 кв.м. не може обґрунтовуватися тим, що у квартирі проживають малолітні різнополі діти сторін. Так, позивач перебуває із сином у добрих відносинах, що не заперечувалося учасниками процесу, а отже син може проживати як в окремій кімнаті, так і у кімнаті з батьком, якщо донька сторін виявить бажання проживати окремо, або остання проживатиме разом із матір'ю, в разі якщо син сторін виявить бажання проживати окремо. Отже, зважаючи на наявність у квартирі трьох кімнат та двох власників квартири в цілому, а також надання відповідачу у користування більшої частини житлової площі за рахунок площі позивача, на думку суду є справедливим поділом, і підстав для додаткового зменшення права користування житловою площею позивача судом не вбачається. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача, повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved