Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши позовні вимоги, просить визнати [PERSON], неповнолітнього [PERSON], [INFO], неповнолітню [PERSON], [INFO], втратившими право користування житлом: квартирою [ADDRESS]. Вимоги обґрунтував тим, що відповідно до договору обміну від 5.10.1999р. позивачу належить на праві власності вище вказана квартира. Відповідачі є дітьми та онуками позивача, зареєстровані на житловій площі, проте у 2009р. добровільно залишили спільну квартиру та переїхали проживати до Республіки Азейбарджан. У спірну квартиру не з'являються, обов'язки по утриманню житла не виконують, понад 1 рік без поважних на те причин не проживають у спірному житлі. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав. Судові витрати просить покласти на нього. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи,тому суд вважає за можливе на підставі наявних у справі доказів постановити заочне рішення. Третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради - в судове засідання не з'явилася, просить розглядати справу у відсутності представника, довіряє вирішення справи на розсуд суду в інтересах дітей. Заслухавши доводи позивача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], згідно договору обміну квартир від 5.10.1999р.. На ім'я позивача видано технічний паспорт на житло. Згідно довідки К ПБМР ЖЕК № 7 від 4.04.2014р. у квартирі [ADDRESS] зареєстровані і позивач і відповідачі: [PERSON] - бувша дружина, [PERSON] - дочка, неповнолітній [PERSON], [INFO] - онук, неповнолітня [PERSON], [INFO] - дочка. 27.07.2011р. [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, про що свідчить відповідне свідоцтво. Згідно з актом № 13 від 4.04.2014р., складеним К ПБМР ЖЕК № 7, [PERSON], [PERSON], неповнолітній [PERSON], [INFO], неповнолітня [PERSON], [INFO], не проживають у квартирі [ADDRESS] з 2009 року. Зазначений факт підтвердили і свідки [PERSON], [PERSON], допитані в судовому засіданні. Позивачем в судовому засіданні були надані оригінали довідок від 12.05.2014р. виконавчого комітету Шабранського району Республіки Азейбарджан, переклад яких завірений нотаріально, про те, що [PERSON] та [PERSON] протягом 3 років не проживають за адресою: [ADDRESS], претензій на квартиру не мають, та довідка про те, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживають і прописані в [ADDRESS]. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ч.1. ст.. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад 1 рік. Враховуючи, що бувша дружина позивача, його діти та онуки залишили добровільно спірне житло понад 1 рік тому, переїхали жити до Республіки Азейборджан, претензій на житло не мають, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача, що є власником житла, та визнати осіб, яких зазначає позивач, втративши ми право користування житлом. Судові витрати покладаються на позивача. На підставі ст.ст. ч.1 ст. 319, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156, 167, 158, ЖК України,

Outcome: approved