Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 26.02.2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 0039/08/12-N. За умовами даного договору йому надано кредитні кошти в сумі 32 000,00 доларів США, на придбання двокімнатної квартири. В порушення вимог законодавства України перед укладенням кредитного договору переддоговірна робота банку з ним не була проведена, йому не надано письмової інформації про умови кредитування. Таким чином, ненадання банком необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування перед підписанням кредитного договору зумовило приховання банком від нього, як позичальника, інформації щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки за користування кредитом та абсолютного значення подорожчання кредиту, що в своїй сукупності позбавило його можливості здійснити свідомий та компетентний вибір найбільш оптимальної схеми кредитування та є грубим порушенням ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1 Постанови Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року. З примірника кредитного договору вбачається, що в ньому відсутній графік платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, процентів за користування кредитом та інших супутніх послуг чи фінансових зобов'язань за кожним платіжним періодом, відсутня повна орієнтовна вартість кредиту в грошовому виразі у валюті платежу, відсутній розрахунок абсолютного значення подорожчання кредиту, відсутнє обґрунтування вартості супутніх послуг, відсутня база розрахунку комісій банку, що пов'язані з обслуговуванням кредитної заборгованості у відповідності до вимог законодавства, що діяло на момент укладення договору. Не було попереджено його і про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе він (позивач). Вважає, що сплата банку коштів за обслуговування кредиту в сумі 640 доларів США при укладенні договору суперечить вимогам п. 3.6 Постанови та є дискримінаційним по відношенні до нього, порушує принципи рівності сторін, що мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Викладені обставини свідчать про те, що його при укладенні кредитного договору було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, у зв'язку з чим договір має бути визнаний недійсним в силу ч. 1 ст. 230 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача обставини викладені в позові та позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вважав, що строк позовної давності не пропущено, оскільки у позивача бракує знань в юриспруденції, і саме з часу звернення до нього, як юриста, почався перебіг строку позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав викладених в письмових запереченнях. Крім того, вважав, що строки позовної давності сплинули, про що була подана до суду відповідна заява. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справа, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що 26.02.2008 року між позивачем та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» був укладений кредитний договір № 0039/08/12-N. Згідно умов договору позичальнику був наданий кредит в сумі 32 000,00 доларів США, зі сплатою процентів, строком до 25.02.2028 року. У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 264 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність тісно пов'язана з процесуальним поняття права на позов. Правом на позов є забезпечена законом можливість зацікавленої особи звернутися до суду з вимогою про розгляд та вирішення матеріально-правового спору для захисту порушеного права чи охоронюваного законом інтересу. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. В даному випадку позивач просить суд визнати недійсними кредитний договір № 0039/08/12-N від 26.02.2008 року, тоді як позов подано до суду в лютому 2017 року (позовна заява датована 15.02.2017 року), тобто після спливу трирічного строку. Оскільки строк позовної давності встановлений у три роки, то позовні вимоги не підлягають задоволенню через пропуск строку позовної давності, про що просить сторона відповідача. Доказів поважності його пропуску стороною позивача не надано, як і поновити пропущений строк звернення до суду сторона позивача не просила. Посилання представника позивача, що є фізичною особою-підприємцем [PERSON], та надає юридичні послуги позивачу, - на те, що початок перебігу строку позовної давності має рахуватися з моменту звернення позивача до нього, як юриста, 04.07.2016 року, суд не приймає до уваги, оскільки це суперечить чинному законодавству України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Норма даної статті встановлює, що доказування є обов'язком сторони. Суд не вправі вимагати у сторін надавати докази. Саме позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову. Таким чином, розподіл обов'язків щодо доказування у цивільній справі здійснюється на підставі одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed