Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з первісним позовом, який мотивує тим, що 29 травня 2008 року між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (08 липня 2009 року змінено найменування на ПАТ «Універсал Банк») було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL5025, відповідно до якого позичальнику надаються кредитні послуги в рамках ліміту встановленого в базовій валюті, що дорівнює 200 000 доларів США на строк не пізніше 01 травня 2033 року. Згідно вказаного договору [PERSON] видано кошти та укладено відповідні індивідуальні угоди, а саме додаткову угоду № BL5025/BL5025-К від 28 травня 2008 року до Генерального договору, згідно якої позичальнику видано 150 000 доларів США та додаткову угоду №BL5025/BL8334-К від 21 серпня 2008 року до Генерального договору, згідно якої позичальнику видано 50 000 доларів США. У забезпечення повернення кредитних коштів між ним та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 28 травня 2008 року, у відповідності до умов якого остання передала в іпотеку кредитору нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю кафе, загальною площею 450,6 кв. м., що знаходиться за адресою: Закарпатська область Великоберезнянський район с. Волосянка, № 440 «а» та земельну ділянку, площею 0,0193 га, кадастровий номер 2120881301:05:001:0001, яка розташована за адресою: Закарпатська область Великоберезнянський район с. Волосянка. Також, в забезпечення виконання умов вказаного Генерального договору кредитором укладено договори поруки з фінансовими поручителями: - [PERSON] (договір поруки № 5025/1 від 28 травня 2008 року), - [PERSON] (договір поруки № 5025/2 від 28 травня 2008 року), - [PERSON] (договір поруки № 8334/1 від 21 серпня 2008 року) та [PERSON] (договір поруки № 8334/2 від 21 серпня 2008 року). У звязку з неможливістю виконувати в повному обсязі свої зобовязання за Генеральним договором, на умовах реструктуризації у 2009-2014 р. р. було внесено необхідні зміни до відповідних договорів, у тому числі до договорів поруки та новий графік погашення. В результаті систематичного порушення умов Генерального договору про надання кредитних послуг № BL5025 від 28 травня 2008 року станом на 17 грудня 2014 року загальна сума заборгованості склала 222 348,66 доларів США, з якої: 1) згідно додаткової угоди № BL5025/BL5025-К від 28 травня 2008 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL5025 від 28 травня 2008 року заборгованість склала 168 684,38 доларів США, а саме 145 956,80 доларів США заборгованість по сумі кредиту, в тому числі 3 086,74 доларів США прострочена заборгованість по кредиту; 22 644,09 доларів США відсотки; 83,49 доларів США підвищені відсотки; 2) згідно додаткової угоди № BL5025/BL5025-К від 21 серпня 2008 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL5025 від 28 травня 2008 року заборгованість склала 53 664,28 доларів США, а саме 48 522,55 доларів США заборгованість по сумі кредиту, в тому числі прострочена заборгованість по кредиту 588,27 доларів США; 5 133,32 доларів США відсотки; 8,41 долари США підвищені відсотки. Оскільки у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, тому просить позов задовольнити та стягнути з відповідача суму заборгованості та витрати по сплаті судового збору. У свою чергу [PERSON] подала зустрічний позов про визнання договорів поруки припиненими, посилаючись на те, що з метою забезпечення зобовязань [PERSON] між нею та ПАТ «Універсал Банк» було укладено договір поруки № 5025/2 від 28 травня 2008 року та договір поруки № 8334/2 від 21 серпня 2008 року, за умовами яких вона поручилася перед банком за виконання позичальником обовязків, що виникають з умов кредитного договору. Після цього, починаючи з 2009 року, були укладені та підписані необхідні зміни до відповідних договорів, зокрема у 2009 році додаткові угоди №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6 до Генерального договору та додатки до них, додаткові угоди №№ 1, 2 до договору поруки №8334/2 та додаткові угоди №№ 1, 2 до договору поруки № 5025/2; у 2010 році додаткова угода № 7 до Генерального договору; у 2011 році додаткові угоди №№ 7, 8, 9, 10 до Генерального договору та додатки до них, додаткові угоди до договорів поруки № 5025/2 та № 8334/2, а також починаючи з 2012 по 2014 рік додаткові угоди №№ 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20 до Генерального договору та додатки до них, додаткова угода до договору поруки № BL5025/2. Однак, про укладення вказаних перерахованих позивачем додаткових угод вона повідомлена не була, згоди на зміну умов Генерального договору не надавала, а підпис який стоїть на додаткових угодах біля слів «Поручитель та [PERSON]Ю.» їй не належить. Оскільки про намір внесення змін до Генерального договору банком її, як поручителя, повідомлено не було, всі додаткові угоди були підписані без її відома, чим порушено п. 2 договорів поруки № 5025/2 та № 8334/2, та внаслідок чого відбулося збільшення обсягу її відповідальності як поручителя, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України є підставою для визнання договору поруки припиненим, тому просить задовольнити зустрічний позов. У судове засідання представник позивача не зявився, однак подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив такі задовольнити та розглянути справу у його відсутності. Відповідач та її представник у судове засідання не зявилися, останній подав письмове заперечення проти первісного позову посилаючись на те, що п. 2.1. кредитного договору передбачено, що Кредитор не вправі без згоди Поручителя змінювати умови основного договору з Боржником внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя. Так, до Основного правочину, укладеного між кредитором та позичальником вносилися зміни, де було збільшено розмір кредиту, змінено порядок та умови його погашення. Згідно висновків судово-почеркознавчих експертиз № 1806 від 08 липня 2016 року та № 2055 від 14 грудня 2016 року, підписи від імені [PERSON] у додаткових угодах виконані не нею, а іншою особою шляхом наслідування справжнього підпису [PERSON] Таким чином, поручитель не надавала своєї згоди на зміну умов договорів позики/кредиту, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності, що є підставою для припинення поруки. На підставі наведеного позов банку не визнали та просили у такому відмовити, задовольнивши зустрічний позов. Крім цього, до спірних правовідносин за первісним позовом просили застосувати строк позовної давності. У судове засідання [PERSON] як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не зявилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та розглядаючи справу на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 212 цього Кодексу передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У судовому засіданні встановлено, що між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (змінено найменування на публічне акціонерне товариство «Універсал Банк») та [PERSON] 28 травня 2008 року був укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL5025, згідно якого банк зобовязався надати позичальнику кредитні послуги в рамках ліміту, що дорівнює 200 000 (двісті тисяч) доларів США у порядку і на умовах, зазначених у цьому Договорі. Умови і порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобовязань, розмір і порядок плати за кредитні послуги стосовно кожної кредитної послуги в межах цього Договору оформлюється додатковою угодою до цього Договору у формі окремої індивідуальної угоди, що є невідємною частиною цього Договору, однак згідно п. 1.2.1. цього Договору позичальник повинен виконати свої зобовязання по поверненню в повному обсязі використаної суми ліміту не пізніше 01 травня 2033 року (Т. 1, а. с. 22-29). Так, у відповідності до додаткових угод № BL5025/ BL5025-К від 28 травня 2008 року та № BL5025/ BL8334-К від 21 серпня 2008 року до Генерального договору про надання кредитних послуг від 28 травня 2008 року, банк 29 травня 2008 року надав позичальнику кредитні кошти в сумі 150 000 (сто пятдесят тисяч) доларів США та 21 серпня 2008 року 50 000 (пятдесят тисяч) доларів США, з процентною ставкою за використання кредитних коштів 11,50 % річних та 15,45 % річних, на строк 300 місяців та 297 місяців відповідно (Т. 1, а. с. 42-57). Також встановлено, що в забезпечення виконання Додаткової угоди №BL5025/BL5025-К від 28 травня 2008 року та Додаткової угоди № BL5025/BL8334-К від 21 серпня 2008 року до Генерального договору про надання кредитних послуг від 28 травня 2008 року між банком та [PERSON] 28 травня та 21 серпня 2008 року були укладені договори поруки № 5025/2 та № 8334/2 відповідно, згідно яких остання взяла на себе зобовязання відповідати перед кредитором солідарно з [PERSON] за виконання останньою свого обовязку за даними угодами (Т. 1, а. с. 39-41, 61-63). Крім цього встановлено, що до Генерального договору про надання кредитних послуг № ВL5025 від 28 травня 2008 року сторонами (банком та позичальником) неодноразово були внесені зміни згідно: Додаткової угоди № 3 від 30 грудня 2009 року (Т. 1, а. с.77-83), Додаткової угоди № 4 від 30 грудня 2009 року (Т. 1, а. с. 84-85), Додаткової угоди № 5 від 30 грудня 2009 року (Т. 1, а. с. 90-96), Додаткової угоди № 6 від 30 грудня 2009 року (Т. 1, а. с. 97-98), Додаткової угоди № 7 від 20 січня 2010 року та 23 березня 2011 року (Т. 1, а. с. 105-112), Додаткової угоди № 8 від 23 березня 2011 року (Т. 1, а. с. 113-114), Додаткової угоди № 9 від 23 березня 2011 року (Т. 1, а. с. 119-125), Додаткової угоди № 10 від 23 березня 2011 року (Т. 1, а. с. 126-127), Додаткової угоди № 10 від 27 червня 2012 року (Т. 1, а. с. 134), Додаткової угоди № 11 від 27 серпня 2012 року (Т. 1, а. с. 135), Додаткової угоди № 12 від 27 вересня 2012 року (Т. 1, а. с. 136), Додаткової угоди № 13 від 29 квітня 2013 року (Т. 1, а. с. 137-142), Додаткової угоди № 14 від 29 квітня 2013 року (Т. 1, а. с. 143), Додаткової угоди № 15 від 29 квітня 2013 року (Т. 1, а. с. 144-149), Додаткової угоди № 16 від 29 квітня 2013 року (Т. 1, а. с. 150), Додаткової угоди № 17 від 03 червня 2014 року (Т. 1, а. с. 156-160), Додаткової угоди № 18 від 03 червня 2014 року (Т. 1, а. с. 161), Додаткової угоди № 19 від 03 червня 2014 року (Т. 1, а. с. 162-166), Додаткової угоди № 20 від 03 червня 2014 року (Т. 1, а. с. 167); а також до Додаткової угоди № ВL5025/BL5025-К від 28 травня 2008 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № ВL5025 від 28 травня 2008 року згідно Додаткової угоди № 1 від 30 березня 2009 року (Т. 1, а. с. 64-65) та до Додаткової угоди № ВL5025/BL8334-К до Генерального договору про надання кредитних послуг № ВL5025 від 28 травня 2008 року згідно Додаткової угоди № 2 від 22 жовтня 2009 року (Т. 1, а. с. 76). Також, як вбачається з наявних у матеріалах справи додаткових угод до договорів поруки № 5025/2 та № 8334/2, до таких також вносилися зміни, а саме до Договору поруки № 5025/2 від 28 травня 2008 року за Додатковою угодою № 1 від 30 березня 2009 року, Додатковою угодою № 2 від 30 грудня 2009 року, Додатковою угодою від 23 березня 2011 року (Т. 1, а. с. 74-75, 88-89, 117-118; Т. 2 а. с. 95-99); та до Договору поруки № 8334/2 від 21 серпня 2008 року Додатковою угодою № 1 від 30 березня 2009 року, Додатковою угодою №2 від 30 грудня 2009 року, Додатковою угодою від 23 березня 2011 року (Т. 1, а. с. 70-71, 103-104, 132-133; Т. 2 а. с. 91-94). Встановлено, що позичальник [PERSON] порушила вимоги кредитного договору, а саме не проводила щомісячні платежі для погашення заборгованості, у звязку з чим станом на 17 грудня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 222 348,66 доларів США, з якої: 1) згідно додаткової угоди № BL5025/BL5025-К від 28 травня 2008 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL5025 від 28 травня 2008 року заборгованість склала 168 684,38 доларів США, а саме 145 956,80 доларів США заборгованість по сумі кредиту, в тому числі 3 086,74 долари США прострочена заборгованість по кредиту; 22 644,09 доларів США відсотки; 83,49 доларів США підвищені відсотки; 2) згідно додаткової угоди № BL5025/BL5025-К від 21 серпня 2008 року до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL5025 від 28 травня 2008 року заборгованість склала 53 664,28 доларів США, а саме 48 522,55 доларів США заборгованість по сумі кредиту, в тому числі прострочена заборгованість по кредиту 588,27 доларів США; 5 133,32 долари США відсотки; 8,41 долар США підвищені відсотки (Т.1, а. с. 198-204). Правовідносини між сторонами випливають із зобовязань, що виникають внаслідок договору, які врегульовані нормами Глави 48 ЦК України, зокрема згідно вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Також, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 цього Кодексу у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Разом з цим, під час розгляду справи відповідач [PERSON] неодноразово вказувала на те, що не підписувала додаткових угод до договорів поруки № 5025/2 від 28 травня 2008 року та № 8334/2 від 21 серпня 2008 року, якими було збільшено обсяг її відповідальності, а тому не може відповідати за зобовязаннями [PERSON] як солідарний боржник, у звязку з чим судом призначалися почеркознавчі експертизи. За змістом норм ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Уживаний законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України термін «порука» використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Як встановлено вище, між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (змінено найменування на публічне акціонерне товариство «Універсал Банк») та [PERSON] 28 травня 2008 року був укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL5025, відповідно до якого згідно Додаткових угод № BL5025/ BL5025-К від 28 травня 2008 року та № BL5025/BL8334-К від 21 серпня 2008 року [PERSON] було надано кредитні кошти на суму 150 000 доларів США під 11,50 % річних, та 50 000 доларів США під 15,45 % річних відповідно. За виконання зобовязань перед кредитором, що виникли згідно вказаних Додаткових угод до Генерального договору, поручилася зокрема [PERSON] (Т. 1, а. с. 39-41, 61-62). Разом з цим, після підписання договорів поруки, 30 березня 2009 року між ВАТ «Універсал Банк» та позичальником [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін до Додаткової угоди № BL5025/ BL5025-К до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL5025 від 28 травня 2008 року (Індивідуальну угоду кредит без відстрочення), а також 30 грудня 2009 року Додаткову угоду № 3 та № 4 до вказаного Генерального договору від 28 травня 2008 року, якими збільшено обсяг відповідальності й поручителів, в тому числі [PERSON] Зокрема, сторони (ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON]В.) домовилися про те, що починаючи з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2010 року базова процентна ставка, передбачена індивідуальною угодою встановлюється в розмірі 15,5 % річних, підвищена 31 % річних, а починаючи з 01 жовтня 2010 року 13,5 % річних, підвищена 27 % річних. В той же час згідно договору поруки № 5025/2 від 28 травня 2008 року розмір процентної ставки за користування кредитом без порушення термінів сплати платежів склав 11,50 % річних, підвищеної 23,00 % річних. Крім цього, у п. 2.1. вказаного договору зазначено про те, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови Основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою Поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до Основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки Поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення Поручителем додаткової угоди до цього Договору щодо внесення відповідних змін. Так, як вбачається з висновку судово-почеркознавчої експертизи № 1806 від 08 липня 2016 року, підписи від імені «Поручителя» [PERSON] у додатковій угоді № 1 від 30 березня 2009 року до договору поруки № 8334/2 від 21 серпня 2008 року, у додатковій угоді № 1 від 30 березня 2009 року до договору поруки № 5025/2 від 28 травня 2008 року, у додатковій угоді № 2 від 30 грудня 2009 року до договору поруки № 5025/2 від 28 травня 2008 року, у додатковій угоді № 2 від 30 грудня 2009 року до договору поруки №8334/2 від 21 серпня 2008 року виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжньому підпису [PERSON] (Т. 2, а. с. 100-107). Крім цього, як вбачається з висновку судово-почеркознавчої експертизи № 2055 від 14 грудня 2016 року, підписи від імені «Поручителя» [PERSON], зображення яких містяться в електрофотокопіях Додаткової угоди від 23 березня 2011 року до Договору поруки № BL5025/2 від 28 травня 2008 року та Додаткової угоди від 23 березня 2011 року до Договору поруки № BL8334/2 від 21 серпня 2008 року, виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжньому підпису [PERSON] (Т. 2, а. с. 147-156). Вказані висновки експерта є повними, обґрунтованими та такими, що не викликають сумніву у їх правильності, однозначними та чіткими. Отже, суд приходить до висновку, що оскільки позивач змінив зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого без згоди поручителя збільшив обсяг її відповідальності, при тому, що поручитель не надавала згоди на збільшення процентної ставки, так як додаткові угоди до договорів поруки не підписувала, тому суд вважає, що в силу приписів ч. 1 ст. 559 ЦК України договори поруки вважаються припиненими, а відтак вимоги позивача за первісним позовом до задоволення не підлягають. Наведене вище викладене у постановах Верховного суду України від 19 грудня 2011 року за № 6-67 цс11 та від 26 вересня 2012 року за № 6-100 цс11, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). Що стосується зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договорів поруки припиненими, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як розяснено в п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Таким чином, звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. При цьому внесення змін до кредитного договору про зміну зобовязання, забезпеченого порукою, зокрема збільшення процентної ставки, без згоди поручителя є підставою для визнання поруки такою, що припинена. Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (ст. ст. 3, 12 15, 20 ЦК України) слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобовязання за договором поруки таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в своїй [PERSON] від 21 травня 2012 року. [PERSON] прийнята з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). З врахуванням того, що договори поруки є припиненими і кредитор не визнає даного факту, що зокрема слідує з предявлення ним даного позову про стягнення заборгованості з поручителя [PERSON], тому суд приходить до висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню. Щодо заяви [PERSON] про стягнення судових витрат, то суд приходить до наступного висновку. Як розяснено в п. 45 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спав № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року (далі постанова Пленуму) після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК. Так, відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Отже, згідно вказаних положень з відповідача за зустрічним позовом підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 243,60 грн. та витрати, повязані з проведенням судових почеркознавчих експертиз на загальну суму 8 000 грн. (Т. 2, а. с. 178-179). Крім цього, як розяснено в п. 48 вказаної постанови Пленуму витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що судові витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги стягненню не підлягають, оскільки позивачем [PERSON] не надано платіжного доручення чи іншого фінансового (банківського) документа, який підтверджує їх оплату, а лише долучено договір про надання юридичних послуг та акт виконаних робіт адвокатом.

Outcome: approved