Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтований тим, що 29.11.2016 року о 18 годині 38 хвилин відповідач, керуючи автомобілем ВА321099, державний номерний знак [NUMBER], рухаючись біля буд. № 56 по вул. Кальміуській у м. Маріуполі, при виконанні маневру повороту ліворуч з відповідного крайнього положення не надав дорогу зустрічному транспортному засобу та скоїв зіткнення з автомобілем DACIA, державний номерний знак [NUMBER], під керування позивача - [PERSON] та з автомобілем ЗАЗ Forza, державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки, чим відповідач порушив п. 10.4 ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.01.2017 року відповідача було визнано винним у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до звіту № 81 по експертній оцінці колісного транспортного засобу від 11.02.2017 року сума матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Dacia Logan, держаний номерний знак [NUMBER], становить 26 817,10 гривень. При цьому проведена оцінка вартості відновлювального ремонту його автомобіля складає 1250 грн. Проте, відповідач добровільно відшкодувати заподіяну шкоду відмовляється, а страхова компанія ПАТ «СТ «Іллічівське», з якою 30.12.2015 року відповідач уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не виплатила страхове відшкодування у зв'язку з відсутністю коштів. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просить стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду в сумі 26 817,10 гривень та витрати за проведення оцінки вартості відновлювального ремонту в сумі 1250 гривень, а всього 28 067 гривень 10 копійок, а також покласти на нього судові витрати по справі. Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позові, надалі надала заяву про завершення розгляду справи за її відсутністю. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON], заперечували проти задоволення заявлених позовних вимог посилаючись на те, що відповідно до висновку, проведеної в ході розгляду даної справи, судової автотехнічної експертизи, водій [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ-21099 д/н. [NUMBER], виконуючи вимоги п.п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, не мав у своєму розпорядженні технічну можливість запобігти настання даної пригоди та з технічної точки зору невідповідності вимогам п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України в діях водія автомобіля [PERSON] не спостерігається. Крім того, зауважили, що 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в якій наведено висновки, що матеріальна шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується страховиком, з яким виновником ДТП був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про наступне. Судом встановлено, що постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.01.2017 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме в тому, що він 29.11.2016 року о 18 годині 38 хвилин, керуючи автомобілем ВА321099, державний номерний знак [NUMBER], рухаючись біля буд. № 56 по вул. Кальміуській в м. Маріуполі, при виконанні маневру повороту ліворуч з відповідного крайнього положення не надав дорогу зустрічному транспортному засобу та скоїв зіткнення з автомобілем Dacia, державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] (який залишив місце ДТП), та з автомобілем ЗАЗ FORZA, державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження та було завдано матеріальні збитки, розмір шкоди встановлюється, чим порушив п. 10.4 ПДР України. Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи від 08.02.2018 року за № 1/19-475, проведеної в ході розгляду даної справи: -з технічної точки зору дії водія автомобіля DACIA д/н [NUMBER] [PERSON] не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України; -з технічної точки зору невідповідності вимогам п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України в діях водія автомобіля ВАЗ-21099 д/н. [NUMBER] [PERSON] не спостерігається; -з технічної точки зору, у дорожній обстановці, що склалася, водієві автомобіля DACIA д/н [NUMBER] [PERSON] під час руху у межах населеного пункту необхідно було дотримуватись швидкісного режиму, передбаченого Правилами дорожнього руху України, а у разі виникнення небезпеки для руху у вигляді автомобіля ВАЗ-21099 д/н. [NUMBER], який змінив напрямок руху у бік його смуги, і яку водій об'єктивно спроможний був виявити, необхідно було негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, тобто необхідно було діяти відповідно до вимог п.п.12.3, 12.4 та 12.9(6) Правил дорожнього руху України; -з технічної точки зору, в даній дорожній обстановці, водій [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ-21099 д/н. [NUMBER], для забезпечення безпеки дорожнього руху, перед зміною напрямку руху повинен був переконатися, що це буде безпечним для інших учасників руху, та дати дорогу транспортним засобам, які рухаються у зустрічному напрямку, тобто, в даній дорожній ситуації, водій [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п.10.1. та п.10.4 Правил дорожнього руху України; -з технічної точки зору, у дорожній обстановці, що склалася, водій автомобіля DACIA д/н [NUMBER] [PERSON], виконуючи вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість уникнути даної дорожньо-транспортної події, рухаючись із перевищенням дозволеної швидкості, і тем більше мав технічну можливість уникнути події, рухаючись із дозволеною у межах населеного пункту швидкістю; -з технічної точки зору, у даній дорожньо-транспортній ситуації, що склалася, водій [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ-21099 д/н. [NUMBER], виконуючи вимоги п.п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, не мав у своєму розпорядженні технічну можливість запобігти настання даної пригоди. Відповідно до полісу №АЕ/6386322, 21.12.2015 року між [PERSON] та ПАТ «СТ «Іллічівське» був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно з яким цивільно-правова відповідальність [PERSON] як власника автомобіля ВА321099, державний номерний знак [NUMBER], була застрахована на суму 100 000 грн., у разі завдання шкоди життю та здоров'ю та на суму 50 000 грн., у разі завдання шкоди майну. Відповідно до звіту № 81 по експертній оцінці колісного транспортного засобу від 11.02.2017 року сума матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Dacia Logan, держаний номерний знак [NUMBER] становить 26 817,10 гривень. Крім того, відповідно до квитанції № 0.0.700883863.2 від 06.02.2017 року, проведення експертом [PERSON] оцінки вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача складає 1250 грн. Вирішуючи позов по суті, суд виходить з наступного. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із змісту позовної заяви вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, які регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961-IV). Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов'язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Таким чином, на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у страховика на випадок деліктного зобов'язання виникає обов'язок у межах суми страхового відшкодування виконати обов'язок страхувальника, який завдав шкоди. Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 04.07.2018 року (справа № 755/18006/15-ц) відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно з ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована ПАТ «СТ «Іллічівське» відповідно до полісу №АЕ/6386322 від 21.12.2015 року, відповідач [PERSON] у триденний строк повинен був повідомити дану страхову компанію про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася за участю його автомобіля. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги до [PERSON] у даному випадку є безпідставними. Одночасно, твердження відповідача, викладені у позові, відносно того, що ПАТ «СТ «Іллічівське», з якою 30.12.2015 року відповідач уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не виплатила позивачу страхове відшкодування у зв'язку з відсутністю коштів, всупереч ст.ст. 76-83 ЦПК України, не підтверджені жодними доказами. В ході розгляду справи судом не здобуто доказів, що страховиком відповідача було здійснено виплату страхового відшкодування заподіяної позивачу шкоди, відтак суд позбавлений можливості встановити обставини щодо здійснення виплати позивачу страхової виплати чи відмови щодо здійснення такої виплати. Відтак, зобов'язаною особою, внаслідок заподіяних [PERSON] в результаті ДТП збитків, є страховик відповідача - ПАТ «СТ «Іллічівське». Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у справі №755/18006/15-ц, рішення від 04.07.2018 року. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем будь-яких договірних відносин не виникало, позивач має право вимагати виплату страхового відшкодування за настання страхового випадку саме з ПАТ «СТ «Іллічівське», а тому стягнення суми відшкодування збитку з відповідача є передчасним, оскільки відповідальність останнього застрахована у страховика. При цьому, страховик ПАТ «СТ «Іллічівське», після виплати страхового відшкодування має право регресної вимоги до особи, яка завдала шкоди, у разі наявності правових підстав, передбачених ст. 38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Суд зазначає, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникне обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Також слід зауважити, що відповідно до ч.2, 3 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Згідно положень цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами. Відповідно, неналежний відповідач - особа, яка була притягнута позивачем та щодо якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред'явленим позовом. Таким чином, заміна неналежного відповідача судом можлива лише як результат вирішення клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Суд не наділений самостійним правом, без відповідного клопотання позивача, здійснювати заміну первісного відповідача або залучати в якості співвідповідача іншу особу. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, під час судового розгляду даного позову позивачем не було заявлене клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем - ПАТ «СТ «Іллічівське» або ж клопотання про залучення даної страхової компанії до участі у справі як співвідповідача, тому оцінюючи докази по справі в цілому, беручи до уваги встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] звернені до відповідача є безпідставними, тому суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині. Така відмова у задоволенні позовних вимог не позбавляє позивача права ще раз звернутися до суду з позовними вимогами до належного відповідача. Крім того, слід зауважити, що згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Необхідною підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є наявність складу правопорушення, що включає в себе певні елементи, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки (шкоди); причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. При цьому, як вже зазначалося вище у висновку, проведеному в ході розгляду даної справи, судової автотехнічної експертизи, водій [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ-21099 д/н. [NUMBER], виконуючи вимоги п.п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, не мав у своєму розпорядженні технічну можливість запобігти настання даної пригоди та з технічної точки зору невідповідності вимогам п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України в діях водія автомобіля [PERSON] не спостерігається. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання судових витрат суд, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне залишити судові витрати за позивачем. На підставі ст. ст. 979, 993, 980, 1194 ЦК України, ст.ст. 3, 6, 22, 28-30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18),

Outcome: dismissed