Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі по тексту КП «МВУ ВКГ») про захист прав споживачів та визнання недійсною заборгованості за неспожиті послуги, посилаючись на відмову відповідача провести безкоштовну повірку лічильника води та безпідставне нарахування йому заборгованості в сумі 10550,72 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що засіб обліку, щодо якого виник спір, не є власністю та не перебуває на балансі відповідача, фізичні особи зобовязані своєчасно подавати засоби вимірювальної техніки на повірку, а засоби вимірювальної техніки можуть застосовуватися, якщо вони відповідають вимогам щодо точності, встановленим для цих засобів. З огляду на те, що позивач до теперішнього часу не здійснив заходів щодо своєчасної повірки вимірювальної техніки з власної ініціативи, не чекаючи припису від відповідача, нарахування за показниками водоміра проводити неможливо, тому вважають правомірними здійснення нарахувань з жовтня 2014 року за затвердженими нормами водопостачання. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Предметом спору за даною цивільною справою є безпідставне, на думку позивача, нарахування на особовий рахунок останнього заборгованості за користування послугами з водопостачання та водовідведення в сумі 10550,72 грн., яку він просить визнати недійсною. Згідно із змістом ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства України. Кожна особа має право на судовий захист. Отже об*єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Під способами захисту суб*єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наводиться в ст. 16 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України для способів захисту цивільних прав та інтересів належать : визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов*язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Зазначений перелік способу захисту не є вичерпним, а тому суд може застосувати інші способи захисту. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який належить від виду правопорушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов*язальних правовідносин. Тобто, потерпіла сторона не звертається з усіма передбаченими вимогами до суду, а обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу. Спір про визнання недійсною заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення не повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки суди розглядають заяви про визнання незаконними тільки рішень, дій чи бездіяльності державних та інших органів влади або органів місцевого самоврядування за умовах, якщо останні порушують права громадянина. Саме ці рішення, дії чи бездіяльність вищезазначених органів можуть бути предметом спору при розгляді позовних заяв фізичних осіб споживачів, предявлених до водопостачальної організації. Лист начальника управління МВУ ВКГ з рекомендацією сплатити заборгованість не є актом нормативного характеру, оскільки він складений органом юридичної особи, а не державним органом. Оскарження вказаного листа, який не встановлює для позивачів будь-яких обовязків, крім рекомендації сплатити нараховані збитки, що є різновидом претензії, не передбачено діючим законодавством як спосіб захисту прав. Отже, рекомендація щодо сплати боргу може бути визнана в якості доказу при вирішенні іншого спору, де б оспорювались дії, рішення, які є обовязковими до виконання, зокрема при визнанні дій водопостачальної організації щодо відключення від водопостачання неправомірними, відшкодування шкоди, чи стягнення заборгованості за користування послугами, при вирішенні яких суд зобовязаний буде надати оцінку розрахункам сум заборгованості. Таким чином, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. З огляду на викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed