Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що він з 11 липня 2016 року був призначений на посаду провідного комплектувальника проводів виробничого відділу. 10 жовтня 2017 року позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на п`ять років, після чого відповідач звільнив його з місця роботи наказом від 22 листопада 2017 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, що, на думку позивача, є порушенням положень ст. 119 КЗпП України, згідно з якими за ним на час служби мають зберігатися місце роботи, посада та середній заробіток. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ про його звільнення від 22 листопада 2017 року. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому, поміж іншого, зауважив, що права позивача не порушені, оскільки йому не відмовлено у поновленні на роботі після завершення ним військової служби, не скорочено його місце роботи та посаду, а також гарантовано, що він у випадку бажання повернутися на роботу буде отримувати дохід, у розмірі, що не менше його середнього заробітку на момент вступу на військову службу (а.с. 31-34). Також відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 37-39). Представник позивача подала заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, в якому зауважила, що строк позовної давності зупиняється, якщо позивач перебуває у складі ЗСУ, та що [PERSON] з 10 жовтня 2017 року перебуває у зоні військового конфлікту (а.с. 96). Справа розглядається за правилами спрощеного провадження. У судове засідання з`явилися представник позивача, яка підтримала позовну заяву із зазначених у ній підстав, а також представник відповідача, який просив відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 10 жовтня 2017 року позивач уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на п`ять років (а.с. 5-6). 22 листопада 2017 року відповідачем був виданий наказ № 2001-к/тр про звільнення [PERSON] згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП Україи (а.с. 36.) Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період в Україні діє з 18 березня 2014 року - моменту оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Указ Президента України від 24 червня 2016 року № 271/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час другої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15» та Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15» не містять положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосуються лише проведення звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатоване виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. В Постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), суд аналізуючи Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», вказав, що закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період. Ураховуючи наведене, та те, що позивач був прийнятий на військову службу за строковим контрактом під час особливого періоду, дія якого не закінчилася, закон гарантує йому збереження місця роботи, посади та середнього заробітку на підприємстві, в якому він працював на час вступу на військову службу. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України призов або вступ працівника на військову службу є підставою припинення трудового договору, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Отже, права позивача були порушені спірним наказом відповідача про його звільнення із займаної посади, оскільки він прийнятий на військову службу під час дії особливого періоду, тому не було приводу для звільнення його з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В абзаці 5 п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників). У день звільнення у зв`язку з відсутністю позивача на роботі відповідач надіслав позивачу лист з повідомленням про його звільнення та проханням з`явитися для отримання трудової книжки. Отже, дії відповідача відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Вказаний лист був вручений адресату, а повідомлення про вручення повернулося відповідачу 28 листопада 2017 року (а.с. 112). Як пояснила представник позивача у судовому засіданні, на лист із повідомленням про звільнення позивача, який перебував у поштовій скринці, натрапила його дружина, яка повідомила про нього позивача лише через кілька днів. Як було з`ясовано у процесі розгляду справи, позивачу стало відомо про його звільнення ще у 2017 році, наслідком чого було його звернення до Управління Держпраці. Зазначене підтверджується, поміж іншого, зверненням дружини відповідача до Управління Держпраці від 14 грудня 2017 року з повідомленням про невиплату її чоловіку заробітної плати, особистою заявою [PERSON] від 02 травня 2018 року з проханням надати матеріали відповідної перевірки, а також відповідями на вказані звернення (а.с. 130-133). У місячний строк позивач за захистом свого порушеного права до суду не звернувся. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як поважні причини пропуску строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, слід кваліфікувати такі, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Пунктом 4 ч. 1 ст. 263 ЦК встановлено, що перебіг позовної давності зупиняється, якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення (ч. 3 ст. 263 ЦК України). За інформацією ВЧ А0281 [PERSON] брав участь в антитерористичній операції у період з 26 жовтня 2017 року по 19 квітня 2018 року, а в період з 30 квітня 2018 року по 22 травня 2018 року та з 05 серпня 2019 року по 22 березня 2020 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях (а.с. 171). Разом з тим, належних та допустимих доказів перебування позивача у складі ЗСУ у періоди з 20 квітня 2018 року до 29 квітня 2018 та з 23 травня 2018 року до 04 серпня 2019 року матеріали справи не містять. Будь-яких доказів про об`єктивну неможливість позивача звернутися до суду з позовом особисто чи звернутися за професійною правничою допомогою або видати довіреність на представництво своїх інтересів третій особі і оскаржити своє звільнення позивач не надав. Отже, поважні причини для поновлення строку для звернення з позовом, відсутні. З огляду на наведене, суд вважає за потрібне відмовити в задоволенні позовної заяви у зв`язку з пропущенням позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Outcome: dismissed