Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до кредитного договору № б/н від 05.12.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], остання отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановлено кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредит був наданий у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою. Вказав, що в порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 03.09.2013 року заборгованість відповідача по кредиту становить 31444,52 грн., а саме: 3813,33 грн. - заборгованість за кредитом; 16417,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 9240 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1473,55 грн. - штраф (процентна складова). Просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 31444,52 грн. за кредитним договором та судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час, місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку, причин неявки суду не повідомила. За згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши і оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 05.12.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, що складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою, за умовами якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 3000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в заяві швидкі гроші та умовах надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою строки (а.с. 10-13). Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, або годинами. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три року. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 259 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Конституційний Суд України у рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина, щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,23 ст. 1, ст. 11 частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями пунктів 22,23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачу на придбання продукції. З урахуванням зазначеного суд, вважає що договір, який був укладений між сторонами є договором про надання споживчого кредиту і на правовідносини, які виникли між сторонами, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року із наступними змінами. Згідно наданого позивачем розрахунку відповідачем операцій по рахунку не було здійснено. Сторони кредитного договору домовленості щодо зміни тривалості позовної давності в порядку ст. 259 ЦК України не досягли. З позовом до суду банк звернувся 16 вересня 2013 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 31 постанови від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Вищезазначене свідчить про те, що навіть при відсутності заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд повинен це зробити з власної ініціативи. Враховуючи встановлені судом обставини справи, роз'яснення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, положення частини 4 статті 267 ЦК України про те, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, суд дійшов висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні його вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed