Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадщину, мотивуючи вимоги тим, що 31 жовтня 2005 року померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої, в тому числі, увійшло право на земельну частку (пай) на території Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області розміром 4,2 в умовах кадастрових нектарах та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходить по вул.. Дачній, 25 в с. Веприк Фастівського району Київської області. За життя [PERSON] заповіту не складала, тому право на спадкування як спадкоємець першої черги за законом одержали [PERSON] та [PERSON], яка відмовилася від свої частки у спадщини.Реалізовуючи своє право на спадщину, позивач звернувся до нотаріальної контори та отримав свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок по вул. Зарічній, 30 в м. Фастові, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на інший житловий будинок та на земельну частку (пай)йому було відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказане майно. На підставі зазначеного, позивач просить суд визнати за нимправо власності в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Хлібороб» розміром 4,2 в умовах кадастрових гектар, що знаходиться на території Веприцької сільської ради та право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по вул. Дачній, 25 в с. Веприк, Фастівського району Київської області. В судове засідання позивач та його представник не зявились, від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої вимоги підтримує та просить справу слухати у його відсутність. Відповідач в судове засідання не зявилася, повідомлена вчасно та належним чином, надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує, проти справу слухати у її відсутність. Частина 4 статті 174 ЦПК України встановлює, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 31 жовтня 2005 року померла [PERSON], про що 31.10.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського МУЮ у Київській області видано свідоцтво про смерть серії І-ОК № 021408 (а.с.11). Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої, в тому числі, увійшло право на земельну частку (пай) на території Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області розміром 4,2 в умовах кадастрових нектарах та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходить по вул. Дачній, 25 в с. Веприк Фастівського району Київської області. Спадкоємцем за законом першої черги після її смерті є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], яка відмовилася від своєї частки у спадщині. Родинні стосунки між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджені свідоцтвом про народження (а.с.10). Заповіту померла за життя не склала. Реалізовуючи своє право на спадщину, [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та отримав свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок по вул. Зарічній, 30 в м. Фастові (а.с. 11). Однак нотаріус листом від 19.05.2017 року за №567/02-14 відмовила йому у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючих документів на земельну частку (пай) та на житловий будинок на ім'я спадкодавця (а.с. 24). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши представлені сторонами в порядку\~ст. 60 ЦПК України\~докази в їхні сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню з огляду на наступне. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Обєктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки (ст.179 ЦК України). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до роз'яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав. Згідно довідки № 462 від 26.04.2017 року КП Фастівської міської ради Фастівського бюро технічної інвентаризації року житловий будинок № 25 по вулиці Дачній в с. Веприк Фастівського району Київської області по праву власності не зареєстровано. Первинну інвентаризацію будинку проведено 19.02.1992 року на імя [PERSON] (а.с. 15) Як зазначає позивач, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Дачній, 25 в с. Веприк Фастівського району Київської області спадкодавець [PERSON] набула фактично прийнявши спадщину після смерті своєї матері [PERSON], яка померла 22.02.2002 року (а.с. 21), однак не встигла за життя отримати відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом та виготовити відповідні правовстановлюючі документи. Згідно технічного паспорту, інвентарний номер 566, житловий будинок по вул. Дачній 25 в с. Веприк Фастівського району Київської області належав [PERSON] (а.с. 16-20). Відповідно до довідки, виданої Веприцькою сільською радою, [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], яка померла 22.02.2002 року, а саме проживала та робила поточні роботи в спадковому будинку, обробляла земельну ділянку. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Стаття 328 ЦК України встановлює, що\~ право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, суд вважає доведеним, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті своєї матері [PERSON], яка хоча і не мала правовстановлюючого документа на житловий будинок, проте, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а тому позивач набув право спадкування на житловий будинок. Отже, у суду є всі підстави для визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом, оскільки іншого порядку визнання права власності в порядку спадкування при відсутності правовстановлюючого документа не існує.\~\~\~\~\~ З приводу визнання права власності на земельну частку (пай) суд зазначає наступне. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Пунктом 1 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Відповідно до п. 2 Указу право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з п.17 Перехідних положень ЗК України, що набрав чинності 01 січня 2002 року, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних паїв у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до п. ґ) ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у тому числі на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» ( далі - Закон). Відповідно до ст. 3 Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). Згідно з ст. 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» громадяни є власниками виключно тих земель, які вони одержали після розпаювання. Земельний сертифікат - це документ, що засвідчує право позивача на земельну частку й містить відомості про її вартість та розмір в умовних гектарах і не підтверджує право позивача на конкретну земельну ділянку. Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серія КВ № 0131833, [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Хлібороб» розміром 4,2 в умовних кадастрових гектарах (а.с.13). Таким чином, судом достовірно встановлено, що [PERSON] набула право на земельну ділянку із земель КСП «Хлібороб», однак її дочка [PERSON] за життя спадщину прийняла, проте нею не було оформлено відповідних документів, тому після її смерті таке право перейшло до [PERSON]. Як зазначалось, у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку позивачу було відмовлено у звязку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на зазначену земельну ділянку. Відповідно до роз'яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Системний аналіз наданих позивачем доказів дає змогу суду достовірно встановити, що спірна земельна ділянка належала матері позивача. Суд вважає доведеним, що позивач є спадкоємцямза законом, тому має право на спадкування земельної частки (паю), але не має правовстановлюючого документу, саме тому у суду є всі підстави для визнання за ними права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, оскільки іншого порядку визнання права власності в порядку спадкування при відсутності належно оформленого сертифікату не існує.\~\~\~\~\~\~ На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved