Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача та зазначає наступне. Рішеннями загальних зборів колективного сільськогосподарського підприємства «Троїцьке» Петропавлівського району на користь співвласників майнових паїв цього господарства було виділено майно по групах пайовиків та затверджено список майна, яке підлягає виділенню в натурі згідно Указу Президента України від 3 грудня 1999 року N 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки». Так на користь відповідача, [PERSON], як члена такого КСП було виділено господарську будівлю, якій в послідуючому Троїцькою сільською радою Петропавлівського району було присвоєно поштову адресу: [ADDRESS]. Вищенаведений факт підтверджується актом прийому передачі матеріальних цінностей від уповноваженої особи членів КСП до відповідача. Починаючи з осені 2006 року він за згоди відповідача провів реконструкцію вищенаведеної господарської будівлі, що розміщена за адресою : [ADDRESS], та саме з того часу на власний розсуд веде підприємницьку діяльність на території такої споруди, сплачує за використану електроенергію, розпоряджається земельною ділянкою наданою для її обслуговування, тобто саме з 2006 року таким нерухомим майном відкрито користується, розпоряджається та володіє. Між ним та відповідачем жодних правочинів щодо користування, володіння чи розпорядження нерухомим майном укладено не було. В архівах сільської ради відсутні дані про належність вищенаведеного нерухомого майна іншим (третім) особам. Претензій від третіх осіб щодо правомірності користування, розпорядження та володіння таким майном до мене не поступало. Всі комунікації в господарській будівлі ним вже встановлювались за власні кошти. За послуги комунальних та електропостачальних підприємств в результаті експлуатації господарської будівлі він розраховується особисто на протязі останніх практично дванадцяти років. Всім мешканцям проживаючим на території прилеглій до місця розташування господарської будівлі відомо про його користування таким майном на протязі останніх дванадцяти років. Але останнім часом у нього почали виникати проблеми з експлуатацією господарської будівлі , а саме через відсутність на неї правовстановлюючих документів. Ним в 2017 році було оформлено технічний паспорт на господарську будівлю, якою він відкрито користується на протязі останніх 12 років, та встановлено її ринкову вартість. З таким пакетом документів він звернувся до реєстраційної служби Петропавлівського районної державної адміністрації у Дніпропетровській області щодо внесення його права власності на вказану вище будівлю до Єдиного Державного реєстру нерухомого майна України та видачу на його користь витягу про проведення такої реєстрації. В реєстрації йому відмовили в усному порядку та запропонували звернутись до місцевого суду для доведення мого права власності на таке майно. В Павлоградському МБТІ та Єдиному державному реєстрі відомості про права на таку господарську будівлю відсутні. Отже для визнання за ним права власності на вищенаведену господарську будівлю, якою він постійно, відкрито та безперешкодно одноосібно користується на протязі останніх дванадцяти років, йому запропонували звернутись до нотаріальної контори для посвідчення угоди щодо її придбання, але вона ним не придбавалась, тому таку угоду посвідчити не можливо. Також мені рекомендували звернутись до державних органів щодо введення будівлі в експлуатацію як новостворене, але у нього не має також підстав для такого звернення, адже вона існує з 1960 року та не може бути визнано новоствореним, або ж самочинно збудованим. Єдиним виходом щодо доведення мого права власності є вирішення такого питання в судовому порядку, а саме визнання права власності у відповідності до ст.. 344 ЦК України в порядку набувальної давності. При цьому позивач , як на обгрунтування своїх позовних вимог посилається на норми ст. 344 ЦК України та п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року за № 5 відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року за № 5 враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Як ним вже було вище зазначено починаючи з 2006 року та по цей день він постійно, відкрито та безперешкодно одноосібно користується , володіє та розпоряджається господарською будівлею за адресою : [ADDRESS], здійснює на її території свою підприємницьку діяльність, утримує будівлю в повному розмірі, сплачує належні платежі за надання послуг електропостачання, комунальні послуги, податок на земельну ділянку, надану для її обслуговування. Про його таке користування нерухомим майном відомо всім сусідам та представникам органу місцевого самоврядування, чого жоден із цим осіб не заперечував та не перешкоджав такому користуванню. Доказом вищенаведених моїх дій є акт та довідка від органу місцевого самоврядування відповідно до якої нерухомим майном він добросовісно заволодів і продовжує ним відкрито, безперервно володіти протягом дванадцяти років, а отже має право на підставі ст. 344 ЦК України ставити питання щодо визнання права власності на таке майно на його ім'я в порядку набувальної давності. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про права будь-яких осіб щодо господарської будівлі за адресою : [ADDRESS], відсутні, тобто така будівля є безхазяйною, та у нього є всі підстави для набуття за ним права власності на неї, без визначення такого об'єкту нерухомого майна безхазяйним. На підставі вищезазначеного, враховуючи ст. 344 ЦК України, висновки Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року та

Outcome: approved