Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ту обставину, що відповідно до укладеного договору б/н від 21.02.2008 року [PERSON] 21.01.2008 року отримала кредит у розмірі 0,00 грн. з подальшим збільшенням до 5100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно п. 3.2, п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 30.11.2013 року має заборгованість в розмірі 22022.44 грн., яка складається з наступного: 4985.20 грн. - заборгованість за кредитом; 15750.46 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250.00 грн. - штраф (фіксована частина), 1036.78 грн. - штраф (процентна складова). Посилаючись на умови договору, положення Цивільного Кодексу України, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 21.02.2008 року у розмірі 22022,44 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач свого представника не направив, про місце та час розгляду справи повідомлявся, до початку розгляду справи надав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач надала суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 28), заяву про розгляд справи в її відсутність. Оскільки у справі достатньо матеріалів про взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 21.02.2008 року між сторонами справи був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого [PERSON] 21.01.2008 року отримала кредит у розмірі 0.00 грн. (з подальшим збільшенням до 5100,00 грн.) у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 6). Відповідно п. 3.2, п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Умовами договору встановлено, що строк його дії - 12 місяців, тобто до 21.02.2009 року. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, надавши вВідповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач згідно умов договору зобов'язався погасити кредит на умовах та в порядку, встановлених договором, сплатити проценти за користування кредитом. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач прийняв позику та коштами скористався, але грошові зобов'язання щодо погашення кредиту належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 30.11.2013 року складає 22022.44 грн., а саме: 4985.20 грн. - заборгованість за кредитом; 15750.46 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250.00 грн. - штраф (фіксована частина), 1036.78 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Сторони погодили, що банк надає позичальнику кредит. Відповідач свої зобов'язання, вказані в договорі не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, підтверджена відповідним розрахунком. Ставити дані розрахунку під сумнів у суду підстав не має, адже сума заборгованості витікає з умов договору укладеного між сторонами та утворилася з причин неналежного його виконання відповідачем. Згідно вимог ч. 2 ст. 1050 ЦПК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, у судовому засіданні знайшов підтвердження факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором. Доводи представника позивача щодо відмови у застосуванні строку позовної давності судом не приймаються, виходячи з наступного. У відповідності до п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12 травня 1991 року кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, із змінами, внесеними згідно постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №7 від 14 лютого 2014 року, при застосуванні положення п.7 частини одинадцятої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою ст.11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавцю з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Як вбачається із вхідного штампу позовна заява позивача ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором подана до суду лише 16 грудня 2013 року. Враховуючи те, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд із вимогою про захист свого цивільного права - стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту з пропуском трьохрічного строку позовної давності, у відповідності до вимог ч.4 ст.267 ЦК України це є підставою для відмови у позові. Клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, а також причин його пропуску в позовній заяві не зазначалося. Суд не приймає до уваги посилання позивача на п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг, у відповідності до якого договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Оскільки відповідач не надав в банк заяву про припинення строку дії договору, то, на думку позивача, договір автоматично пролонговується щоразу на той же термін. В Умовах та Правилах надання банківських послуг, які подані ПАТ КБ «Приватбанк» до суду (а.с. 7-10) відсутні відомості (підпис відповідача), які підтверджують факт ознайомлення її саме з цими документами. Таким чином, безпідставними є твердження позивача про автоматичну лонгацію укладеного між сторонами договору кредиту, виходячи зі змісту п.9.12 Умов і правил надання банківських послуг, відомості про ознайомлення з якими в матеріалах справи відсутні. Враховуючи викладене, суд вважає, що 21 лютого 2008 року між сторонами укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% річних на суму залишку заборгованості строком на один рік. Отже, з матеріалів справи вбачається, що сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, кількість яких залежить та дорівнює строку кредитування. Строк виконання зобов'язання, визначений місяцями з врахуванням вимог ч.3 ст.254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Разом з тим, з вимогою про стягнення заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся лише 16 грудня 2013 року. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Повернення заборгованості за кредитним договором включає в себе зобов'язання позичальника здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені заявою позичальника, щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також відповідальність за порушення порядку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення заборгованості, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, початок позовної давності для стягнення нарахованих платежів утвореної відповідачем заборгованості необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Вказана правова позиція викладена в правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-116 цс 13 по спору про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення штрафів). Таким чином, не зважаючи на те, що в даному випадку має місце порушення прав позивача з боку відповідача, однак позивачем пропущено передбачений законом строк на звернення до суду за захистом порушеного права, про що заявлено [PERSON] в ході розгляду справи судом, доказів поважності причин пропуску вказаного строку суду не надано, суд дійшов висновку, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом, що включає в себе й штрафи за прострочені платежі, поза межами строку позовної давності, не ґрунтується на вимогах закону. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд відмовляє у стягненні з відповідача судових витрат, понесених позивачем в зв'язку з пред'явленням позову. На підставі ст. ст. 256, 257, ч. 5 ст. 261, 264, 267, 526, 527, 530, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed