Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначаючи, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Вказане домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 0,49 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Зазначена земельна ділянка у 2002 році рішенням Стецьківської сільської ради була передана у приватну власність матері позивача - [PERSON] , яка померла в 2004 році. За життя [PERSON] своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки не використала, державний акт не отримала. Згідно чинного законодавства земля, на якій розташований будинок чи частина його, також належить до власності особи власника. Посилаючись на ці обставини позивач просив суд скасувати рішення виконкому Стецьківської сільської ради народних депутатів Сумського району від 30.09.2002 року в частині передачі земельної ділянки [PERSON] площею 0,49 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] для отримання в подальшому права власності на вказану земельну ділянку шляхом приватизації. В судове засідання позивач не з`явився, направив до суду заяву в якій просив слухати справу в його відсутність, просив позов задовольнити. Представник відповідача - Стецьківської сільської ради Сумського району Сумської області, - в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві Стецьківська сільська рада просила слухати справу без представника сільської ради, позовні вимоги визнала. Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, - і не оспорюється сторонами, - що відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 листопада 2018 року по справі № 587/2305/18 р. позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] ( акр.с.22-23.) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. № 190441812 від 27.11.2019 року, позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] (арк.с.7-8). Відповідно до Архівного витягу з рішення 4 сесії 24 скликанняСтецьківської сільської ради Сумського району Сумської області від 30.09.2002 року земельна ділянка площею 0,49 га, надана для ведення особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] , була передана у приватну власність [PERSON] (арк.с.17). [INFO] [PERSON] померла. 23 вересня 2019 року позивач звернувся до Стецьківської сільської ради з проханням скасувати рішення 4 сесії 24 скликання Стецьківської сільської ради від 30.09.2002 року про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,49 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Позивач свої вимоги до сільської ради мотивував тим, що він є власником домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці, якою користувалась його померла бабка, яка за життя не виготовила технічної документації та не отримала державного акту на землю. Однак згідно листа-відповіді №928-02-25 від 03.10.2019 року позивачу було відмовлено у скасуванні вказаного рішення сільської ради (арк.с.9,10). На даний час є суперечка щодо оформлення права власності на земельну ділянку площею 0,49 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] , на якій розташовано будинок, який є у приватній власності позивача. Разом з тим, вирішуючи вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, суд враховує роз`яснення, що міститься в\~постанові Пленуму Верховного Суду України\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~(зі змінами, внесеними\~постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року\~\~№ 2). Так, у пункті 18 вказаної постанови зазначено, що, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК ( 2768-14 ) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15 ), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крімбагатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI . Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ст. 377 ЦК України право на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розміщені на ній, переходить до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності на земельні ділянки може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. З огляду на викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки позивач іншим чином не може захистити свої права користувача земельною дялянкою. На підставі ст.ст., 377,\~378,381 ЦК України, ст.30, 120 ЗК України, ст.ст.\~ 263,264,265\~ЦПК України, суд

Outcome: approved