Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що він перебуває з нею у зареєстрованому шлюбі з 01 листопада 1986 року. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, які на даний час є повнолітніми. 2004 року відповідач [PERSON], із згоди двох сторін, виїхала за кордон (о. Кіпр) у зв'язку із необхідністю забезпечення навчання дітей. У 2006 році, коли відповідач повернулася на прохання позивача додому, він, за взаємною згодою, виїхав на заробітки в Іспанію. [PERSON], побувши з дітьми два місяці, залишила їх та повернулася на о. Кіпр, після чого [PERSON] був вимушений просити свою матір допомогти з дітьми. Дев'ять років позивач прожив сам, відповідач за ці роки не підтримувала жодних відносин з сім'єю, не цікавилася дітьми, а тому просить розірвати шлюб. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату і час розгляду справи, в суд не з'явився, подав заяву, в якій позов підтримав з мотивів висловлених у ньому, просить задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату і час розгляду справи, про що свідчить оголошення про виклик до суду як відповідача в друкованому засоб масової інформації - газета «Свобода» № 16 (2954) від 04 березня 2015 року, в суд не з'явилася, причини неявки суду невідомі. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч.4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти: Зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно 23 січня 2015 року Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Підволочиського районного управління юстиції у Тернопільській області, вбачається, що 01 листопада 1986 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], прізвище дружини після реєстрації шлюбу - «[PERSON]». Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сімейні відносини між ними відсутні більш як дев'ять років. Позивач, як і відповідач, не мають бажання зберегти сім'ю та подальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved