Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним кредитного договору, в якій зазначає, що 26.09.2018 року ним було укладено кредитний договір №Z62.21654.004374315 з ПАТ «Ідея Банк». Позивач вказує, що згідно з зазначеним Договором Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 99921,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Однак, у нього немає відомостей, що грошові кошти в сумі 99921,00 грн. банком йому передавались, а отже договір не є укладеним. Крім того, позивач вказує, що в оспорюваному договорі відсутні істотні умови передбачені законодавством, а саме: не зазначено строк дії договору; підтвердження того, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надана клієнту; не визначено види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); не визначена процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана); не визначено порядок дострокового повернення кредиту, отже договір не може бути визнаним укладеним. Також, позивач зазначає, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обгрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту, однак кредитор не виконав встановлені законом вимоги та такі дії розглядаються як нечесна підприємницька практика, а тому правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Крім того, відповідач не надав йому інформацію, зазначену в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Частина 2 п. 1.10 Договору не містить опису послуг з обслуговування кредитної заборгованості, не містить вона і обґрунтованого розрахунку вартості таких послуг. Кредитор в частині 2 п. 1.10 Договору встановив обов`язок позичальника сплатити комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіком щомісячних платежів за кредитним договором, що є грубим порушенням ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Оспорюваний кредитний договір викладено в письмовій формі на папері з друкуванням тексту шрифтом розміром 5 друкувальних пунктів, отже, позивач вважає, що такі дії зроблені відповідачем є нечесною підприємницькою практикою і зроблені навмисно з метою ускладнити та унеможливити прочитання тексту договору, ознайомлення з істотними умовами і відповідно неможливістю прийняття ним зваженого та свідомого рішення щодо необхідності укладення договору саме на таких умовах. Окрім цього, п. 5.7 Договору передбачає, що орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) на момент укладення договору складає 323936,29 грн., що складається з: 99921 грн. - погашення суми кредиту; 49852,98 грн. - проценти за користування кредитом; 174162,31 грн. - плата за обслуговування. В порушення вказаних норм відповідач не врахував при обчисленні загальної вартості кредиту витрати споживача на ведення рахунку № [NUMBER] в рамках пакету послуг 2620_Стартовий_ПР, що обслуговується на умовах Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (п. 1.13. договору), та не врахував плату за страхування згідно з договором добровільного страхування життя (п. 1.12. договору). У зв`язку з чим, зазначена загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) на момент укладення договору в розмірі 323936,29 грн. є значно заниженою та приховує реальну вартість кредиту. Зазначеними діями відповідач ввів в оману його, що призвело до завдання йому шкоди у вигляді необхідності сплати додаткових платежів, які не включені в загальну вартість кредиту. Також, позивач вказує, що графік щомісячних платежів не відповідає формі встановленій Законом та не містить всіх визначених законом реквізитів та вважає, що суд має визнати п. 6 Договору недійсним. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд визнати положення ч. 2 п. 1.10 Договору № Z62.21654.004374315 недійсними, визнати положення п. 6 Договору № Z62.21654.004374315 недійсними; визнати договір № Z62.21654.004374315 між ПАТ «Ідея Банк» та ним недійсним в цілому; застосувати наслідки передбачені ст. 216 ЦК України, вирішити питання про судові витрати. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак раніше подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити, зазначив, що відповідач надав суду відзив на позовну заяву після закриття підготовчого засідання, а тому вважає, що суд повинен розглянути справу за наявними матеріалами і не може приймати від відповідача відзив на позовну заяву та будь-які докази та заперечення (а.с. 82). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином (а.с. 86), однак представник відповідача АТ «Ідея Банк» адвокат Буковинський Т.Й. раніше подав до суду відзив на позовну заяву разом з документами, в якому просив поновити відповідачу строку для подання відзиву на позовну заяву та доказів до нього. Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15.10.2019 року визнано поважними причину пропуску строку подання відповідачем відзиву, поновлено відповідачу строк для подання відзиву та доказів до нього, відзив представника відповідача прийнято разом з доказами та долучено до матеріалів справи. У відзиві представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що згідно з\~п.\~1.1.\~Кредитного договору\~№ Z62.21654.004374315\~від 26.09.2018\~року відповідач надає позивачу кредит (кредитні кошти) на поточні потреби в сумі 99921,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позивач зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (проценти та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Так, на виконання п.п. 1.2, 1.13 кредитного договору, відповідач своїм меморіальним ордером № 4884819 від 26.09.2018 року зарахував на банківський поточний рахунок позивача № [NUMBER] кредитні кошти в сумі 86887,83 грн. з призначенням платежу - видача кредиту, згідно з кредитним договором № Z62.21654.004374315 від 26.09.2018 року. У свою чергу, меморіальними ордерами № 4884808, № 4884809 від 26.09.2018 року, відповідач перерахував на банківський поточний рахунок страховика ПАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» № [NUMBER] страховий платіж в розмірі 13033,17 грн., як оплату по договору добровільного страхування життя № Z62.21654.004374315 від 26.09.2018 року, чим фактично виконав свої зобов`язання по видачі кредиту у повному обсязі. Також, представник відповідача зазначає, що позивач згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 09.09.2019 року регулярно здійснював погашення платежів по кредитному договору. Крім того, чинним законодавством України надано право відповідачу отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, який 10.06.2017 року набрав чинності та визначає, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Окрім цього, згідно з паспортом споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), яку власноручно підписав позивач та з яким погодився, плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена у розмірі 3.00% від початкової суми кредиту, яку позивач, відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, щомісячно повинен сплачувати включно до 02 дня/числа кожного місяця, згідно з графіком щомісячних платежів, та посилання позивача на постанови Верховного Суду України від 16.11.2016 року, 06.09.2016 року та від 20.02.2019 року є неактуальним та необгрунтованим, оскільки такі рішення були прийняті до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування». Крім того, представник відповідача щодо недосягнення згоди про істотні умови договору, про нечесну підприємницьку діяльність, ненадання інформації споживачу про умови кредитування та введення в оману позивача вказав, що позивач власноручно підписав Паспорт споживчого кредиту (Інформація, яка надається до укладення договору про споживчий кредит) від 26.09.2018 року та письмово підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, які надані виходячи із обраних позивачем умов кредитування. Зазначає, що графік щомісячних платежів наведений у Додатку до Паспорта споживчого кредиту, що відображає всі щомісячні платежі, з урахуванням розміру плати за обслуговування кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом, погашення суми (тіла) кредиту та загальної місячної суми, що підлягає сплаті за розрахунковий період. Отже, дані про подорожчання продукту були позивачу відомі під час укладення Договору, і відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позивача було введено в оману щодо вартості продукту. У свою чергу, відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» позивач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, позивач не відмовлялася від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав, і навіть не звертався до відповідача за додатковими роз`ясненнями положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення, тобто не скористався цим своїм правом, а тому твердження позивача, що відповідач при укладанні договору ввів його в оману не відповідають дійсності. Щодо нечесної підприємницької діяльності, на яку покликається позивач, то умови кредитного договору, взагалі не можуть підпадати під ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо загальних підстав визнання правочинів недійсними та про несправедливі умови договору, представник відповідача зазначає, що оскаржуваний позивачем правочин на час його вчинення відповідав вимогам ст. 203 ЦК України, не суперечив вимогам цивільного кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; вчинені особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало внутрішній волі сторін; вчинені у формі, встановленій законом та спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даним правочином. Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не передбачає такого правового наслідку, як визнання кредитного договору недійсним. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, а тому представник відповідача вважає, що позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним (а.с. 30-77). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦПК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В судовому засіданні встановлено, що 26.09.2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z62.21654.004374315, відповідно до якого за п.п. 1.1. банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 99921,00 грн. включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Згідно з п. 1.2 кредит надається строком на 60 місяців та банк надає кредит у день його підписання і датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника. Відповідно до п. 1.13 банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № [NUMBER] у гривні в рамках пакету послуг «2620_Стартовий_ПР», що обслуговується в умовах договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Згідно з п.п. 1.3, 1.4 вказаного договору сторони погодили, що за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5% (Маржу банку) та станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління банку, становить 9,5%, що разом з Маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15%. Крім того, сторони погодилися, що відповідно до п. 3.2.2. позичальник має право достроково повернути всю суму кредиту або її частину. За п. 5.2 договір є укладеним з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов`язків за договором. Згідно з п 1.12. укладеного між сторонами даного спору договору визначено, що укладаючи кредитний договір сторони погодились, що підписанням цього договору позичальник доручає та дає розпорядження банку, переказати страховику у безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов`язаних із життям майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, згідно з договором страхування, вигодонабувачем за яким виступає банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у Заяві на страхування, яка додається до даного договору (а.с. 9-12). Як видно з договору добровільного страхування життя № Z62.21654.004374315 від 26.09.2018 року на підставі заяви [PERSON] (а.с. 13), укладеного між позивачем та страховиком ПАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя», вказана заява, підписана [PERSON] та прийнята уповноваженою особою страховика - страховим агентом, що підтверджує досягнення згоди сторін з усіх істотних умов договору страхування за обраною програмою страхування, [PERSON] ознайомлений з правилами страхування та з усіма положеннями договору страхування, повністю їх розуміє та безумовно приймає, що є доказом його укладення та того факту, що з дати прийняття цієї заяви [PERSON] (заявник) та страховик набувають взаємних прав та обов`язків, визначених договором (а.с. 13-16). В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на положення ст.ст. 203, 215, 216, 638 ЦК України, а також ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Також, в судовому засіданні встановлено, що позивач в позовній заяві зазначає щодо введення його в оману, у зв`язку з чим, загальна вартість кредиту для споживача за весь строк споживання є значно завищеною. Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені ст. 230 ЦК України. За нормами ст. 230 ЦК України під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статтей 203, 230 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 755/16663/16-ц. Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, що на спростування вимог позивача щодо неотримання кредитних коштів, представником відповідача надано до суду меморіальний ордер № 4884819 від 26.09.2018 року, з якого видно, що ПАТ «Ідея Банк» було зараховано кошти в сумі 86887,83 грн. на відкритий банківський рахунок позичальника [PERSON] № [NUMBER] , як зазначено у договорі, з призначенням платежу - видача кредиту, згідно з кредитним договором № Z62.21654.004374315 від 26.09.2018 року (а.с. 68), що спростовує посилання позивача на те, що ним грошові кошти не отримувались та банком не надавались. Крім того, з меморіальних ордерів № [NUMBER] та № 4884809 від 26.09.2018 року видно, що ПАТ «Ідея Банк», в порядку виконання вимог п. 1.12 вказаного вище кредитного договору, перераховано кошти в сумі 13033,17 грн. від платника [PERSON] на рахунок ПАТ «Страхова компанія» УНІКА Життя» через транзитний рахунок СК «ПЗУ життя» з призначенням платежу - оплата по договору № Z62.21654.004374315 від 26.09.2018 року, страхувальник [PERSON] (а.с. 69, 70). Також, матеріали цивільної справи містять в собі Паспорт споживчого кредиту. Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма). Вказаний документ 26.09.2018 року підписано позивачем, при цьому вказано, що він підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування, також позивачем підтверджено отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі, суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі, в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором (а.с. 65-66). Судом встановлено, що відповідачем, в порядку ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», 26.09.2018 року до підписання кредитного договору була надана позивачу в письмовій формі інформація про основні умови кредитування, про орієнтовну загальну вартість кредиту, зазначення сукупної вартості кредиту та процентної ставки, в тому числі, про процентну ставку, яка становить 15%, строк кредитування, суму ліміту, спосіб та строк надання кредиту, тип процентної ставки, плату за обслуговування кредиту - 3%, загальні витрати за кредитом, реальну річну процентну ставку, інше (а.с. 65-66). Крім того, згідно з п. 5.1 спірного кредитного договору № Z62.21654.004374315 від 26.09.2018 року, встановлено, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив позичальнику в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація позичальнику відома та зрозуміла, позичальник ознайомився з тарифами банку і згоден з ними, належний позичальнику примірник оригіналу даного договору позичальнику вручено банком при підписанні даного договору, умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам (а.с. 10). Отже, позивач був проінформований про всі істотні умови кредитного договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та термін сплати процентів та інших платежів. Окрім цього, з детального розрахунку по кредитному договору № Z62.21654.004374315, наданого представником відповідача встановлено, що позивач прийняв умови вищезазначеного кредитного договору та не заперечував щодо їх виконання, оскільки в період з 26.09.2018 року по 14.08.2019 року здійснював щомісячну оплату суми кредиту згідно з погодженим та підписаним графіком щомісячних платежів за кредитним договором (а.с. 71). Суд не приймає посилання позивача на те, що відповідачем, в порушення ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у ч. 2 п. 1.10. кредитного договору № Z62.21654.004374315 від 29.06.2018 року встановлено обов`язок позичальника сплатити плату за обслуговування кредитної заборгованості виходячи з наступного. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Згідно з ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чинної на час виникнення спірних правовідносин встановлено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, який набрав чинності 10.06.2017 року, визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Договір, який оспорюється позивачем, укладений між сторонами даного спору 26.09.2018 року. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Крім того, з 10.06.2017 року набули чинності Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені Постановою Правління Національного банку України від 08.06.2017 року № 49. Пунктом 5 вказаних вище Правил передбачено, що банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк може не надавати споживачу графік платежів у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії. В судовому засіданні встановлено, що графік щомісячних платежів відповідає встановленій постановою НБУ формі. Крім того, суд враховує, що позивачем щомісячно сплачувалася сума, яка відповідає сумі, встановленої у графіку щомісячних платежів (а.с. 11-12, 71). Відповідно до правових позицій, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Враховуючи викладене, отримання банком плати за обслуговування кредиту не суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки щомісячна плата обслуговування кредитної заборгованості (від початкової суми кредиту) в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів, який відповідає встановленій формі, встановлена за надання послуг позичальнику за кредитним договором, позивачем сплачувалась і за даних обставин відсутні підстави для визнання недійсним окремих положень оспорюваного позивачем договору. Посилання позивача у позовній заяві на практику Верховного Суду України визначену у справах № 6-1764цс16, № 6-2071цс16 та № 666/4957/15-ц суд не може прийняти до уваги, оскільки правовідносини, вказані у вищезазначених постановах, були визначені до прийняття Закону України «Про споживче кредитування» та укладення позивачем кредитного договору з відповідачем. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що при укладенні 26.09.2018 року кредитного договору № Z62.21654.004374315 відповідачем були дотримані вимоги чинного законодавства, визначені приписами ст. 203 ЦК України. При цьому між сторонами вказаного кредитного договору була досягнута згода з усіх істотних умов договору. До укладення оспорюваного кредитного договору, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачем була надана позивачу необхідна, доступна, достовірна і своєчасна інформація про умови кредитування, загальну вартість кредиту, перелік усіх витрат, пов`язаних із одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, про що свідчать підписи [PERSON] в оспорюваному ним кредитному договорі та паспорті споживчого кредиту. Позивач був ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання був ознайомлений з усіма його умовами та міг обирати, тобто погоджуватись чи не погоджуватись на відповідні умови, а тому посилання позивача на те, що відповідач не надав йому всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування перед укладенням та під час укладення кредитного договору про надання споживчого кредиту є необґрунтованими. При цьому, необхідно зазначити, що оспорюваний позивачем правочин укладено у письмовій формі, з умовами кредитного договору позивач був ознайомлений, вважав їх прийнятними для себе, та підписав даний договір, не надавши відповідних зауважень або виправлень, чим висловив своє волевиявлення і згоду з усіма умовами договору, отримавши при цьому договір у день його укладення та кредитні кошти, при цьому, здійснював погашення кредиту, а тому наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману стосовно умов оспорюваного договору є необґрунтованими, оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи. На підставі викладеного, суд вважає, що сторони в момент укладення оспорюваного кредитного договору виконали вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». В цілому кредитний договір № Z62.21654.004374315 від 26.09.2018 року не суперечать нормам цивільного законодавства України, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, у зв`язку з чим, відсутні підстави для визнання недійсним спірного кредитного договору в цілому та застосування наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України.

Outcome: dismissed