Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 10.05.2017 року мотивуючи тим, що 10.03.2010 року відповідач взяв у нього кошти для розвитку своєї діяльності в розмірі 5000,00 доларів США та обіцяв їх повернути протягом 6 місяців, тобто до 10.09.2010 року. В червня 2015 року відносно [PERSON] було порушено кримінальне провадження за ч.1 ст. 190 КК України, в ході досудового розслідування та в судовому засіданні відповідач визнав, що отримав від нього кошти та обіцяв їх повернути. Ухвалою суду від 03.02.2017 року обвинуваченого [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України було звільнено в звязку із закінченням строків давності, а цивільний позов залишено без розгляду та рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства. Оскільки в добровільному порядку вирішити спір неможливо, позивач просив в судовому порядку стягнути з відповідача на його користь 135000,00 грн., що відповідає 5000,00 доларам США. В судовому засіданні позивач [PERSON] обставини зазначені у позові підтримав та просив стягнути з відповідача на свою користь кошти, в порядку відшкодування шкоди завданої внаслідок вчиненого відповідачем злочину, а саме гривневий еквівалент 5000,00 доларів США, якими відповідач заволодів шляхом зловживання довірою та розпорядився на власний розсуд і не повернув йому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату,час та місце судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду письмові заперечення та заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі та застосувати строки позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право предявити його в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], 10.03.2010 року довіряючи [PERSON], передав останньому 5000,00 доларів США, для покупки ювелірних виробів, а [PERSON] заволодів вказаними коштами шляхом зловживання довірою позивача без наміру їх повернення, розпорядився коштами на власний розсуд, чим спричинив позивачу матеріальну шкоду на суму 5000,00 доларів США. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.02.2017 року, обвинуваченого [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, кримінальне провадження № 12015110030002249 від 02.06.2015 року в цій частині закрито в звязку з закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності в цій частині. Цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду. Ухала набрала законної сили 04.04.2017 року. Відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], дійсно 10.03.2010 року взяв у [PERSON] грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США, які обіцяв повернути протягом шести місяців, тобто до 10.09.2010 року та не повернув їх до даного часу в звязку з скрутним матеріальним становищем. Під час розгляду справи в порядку кримінального провадження відповідач, як обвинувачений у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. ст. 190 КК України, вину по епізоду заволодіння шляхом шахрайства грошовими коштами потерпілого [PERSON] визнав. Вказані обставини підтверджено матеріалами справи ( а.с. 2-3, 7-913-14) та визнаються сторонами. Відповідно до положень ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням, речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч.1ст.1166 ЦК України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів, вина відповідача щодо завданої матеріальної шкоди повністю доведена Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.02.2017 року. Відповідач в письмових запереченнях зазначає проте, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом та відповідно до доданої заяви просив його застосувати та відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Суд не погоджується з даними твердженнями з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ч.1 ст. 257 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.2 ст. 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Судом встановлено, що позивач довідався про порушення свого права після реєстрації кримінального провадження № 12015110030002249 від 02.06.2015 року та предявлення в його межах цивільного позову, під час розгляду якого було встановлено факт заволодіння відповідачем коштами позивача шляхом зловживання довірою без наміру їх повернення, ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.02.2017 року набрала законної сили 04.04.2017 року, а даний позов було предявлено 10.05.2017 року, таким чином період з 02.06.2015 року по 04.04.2017 року не зараховується до позовної давності, а позивач звернувся до суду з даним позовом в межах трирічного строку позовної давності. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, тому стягує з [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду, завдану неправомірними діями особистим правам фізичної особи, в розмірі 130 632,00 грн. ( сто тридцять тисяч шістсот тридцять дві гривні 00 копійок), що еквівалентно 5000,00 доларам США станом на 20.09.2017 року, за офіційним курсом НБУ. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, за рахунок відповідача компенсуються судові витрати позивача, а разі якщо позивача, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тому з відповідача стягується судовий збір в дохід держави в розмірі 1306, 32 грн. , згідно п.п. 1 п. 1 ч.2 ст. 4 вказаного Закону.

Outcome: approved