Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши та доповнивши який (а.с. 143-146, 164-172), просить визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 2/5 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS], укладений 06 жовтня 1999 р. [PERSON] та [PERSON] в якості дарувальників та [PERSON] в якості обдарованого, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державно нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1-2101, зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 серпня 2008 року; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 1/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS], укладений 01 жовтня 2007 р. між [PERSON], діючою на підставі довіреності від імені [PERSON] в якості дарувальниці та [PERSON] в якості обдарованого, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контри Зезик В.А. та зареєстровано в реєстрі за №2-5761, зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 04 жовтня 2007 р., а також визнати, що позивачем не пропущено встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Свої вимоги мотивує тим, що вказав, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999р. було проведено поділ спадкового майна, померлого [INFO] р. [PERSON], визнано право власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1\\5 частині за кожним на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в [ADDRESS] - в порядку спадкування за законом. Після ухвалення судом вказаного рішення спадкоємці певним чином розпорядились отриманим спадком. А сам - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подарували свої частки брату -[PERSON], який зареєстрував свої права на спадкове майно та у результаті цього став власником 4/5 часток вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 р. скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 р., а отже відпали підстави для визнання [PERSON] власником 4/5 часток спірного житлового будинку з господарськими будівлями. Також відновило чинність свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я [PERSON] та [PERSON], видане Біляївської державною нотаріальною конторою Одеської області 05 липня 1991 р. щодо вказаного житлового будинку, за яким дружина позивача [PERSON] отримала у власність 1/2 частку вказаного житлового будинку. Але до сьогодні позивач не може прийняти спадок після смерті, [INFO] р., його дружини [PERSON], так як 06 жовтня 1999 р. [PERSON] та [PERSON] в якості дарувальників та відповідачем, [PERSON] в якості обдарованого було укладено договір дарування 2/5 вказаного житлового будинку. Крім цього 01 жовтня 2007 р. [PERSON], діючою на підставі довіреності від імені [PERSON] в якості дарувальника та відповідачем, [PERSON] в якості обдарованого було укладено договір дарування 1/5 вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами. У зазначених договорах дарування зазначено, що право власності дарувальників на предмет договору дарування в сукупності - 3/5 частини вказаного житлового будинку з господарськими спорудами визначено вищевказаним рішенням Біляївського районного суду від 01 липня 1999 р., яке в подальшому було скасовано. Таким чином, дарувальники за вищеназваними договорами дарування не були законними власниками предмету договору дарування 3/5 часток вказаного житлового будинку з господарськими спорудами. З вказаних підстав, позивач звернувся до суду з позовом. Представник позивача у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, подав заперечення на позов і просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у запереченні (а.с. 108-110). Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року спадкове майно померлого [INFO] року [PERSON] розділено між його спадкоємцями [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], визнавши за кожним з них право власності по 1/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS] - в порядку спадкування за законом; визнано недійсним свідоцтво про право власності на ? частку майна [PERSON], померлого [INFO] року на ім'я [PERSON] виданого 23 серпня 1985 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою; визнано право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на спадкове майно померлого [INFO] року [PERSON] по 1/5 частці за кожним; визнано не дійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 05 липня 1991 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] на спадок [PERSON], померлої [INFO] року; визнано право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на 3/5 частки домоволодіння під [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно договорів дарування від 06 жовтня 1999 р. та 01 жовтня 2007 р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в особі представника [PERSON] подарували свої частки у праві власності на спадкове майно: житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в [ADDRESS], [PERSON] (а.с. 10-11). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 р. скасовано рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року та відмовлено у задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], до [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та розподіл майна (а.с. 5-6). З даного рішення апеляційного суду вбачається, що підставою для скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999р. є лише те, що на порушення ст.107 ЦПК України (в редакції 1963р., який був чинним на час розгляду справи) суд першої інстанції не залучив до участі у справі [PERSON], який є чоловіком, померлої [INFO] р. [PERSON], та є її правонаступником, оскільки правовідносини у справі допускали правонаступництво, внаслідок чого були порушені майнові та процесуальні права [PERSON] Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 р. було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, договорів дарування недійсними та скасування реєстрації права власності. Так рішенням було визнано дійсним договір дарування ? (однієї другої) частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS] (сто вісімнадцять), укладений 16 квітня 1992 року [PERSON] (в якості дарувальника) та [PERSON] (в якості обдарованого);визнано [PERSON] власником ? (однієї другої) частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS] (сто вісімнадцять); визнано недійсним з моменту укладення договір дарування 2/5 (двох п'ятих) житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS] (сто вісімнадцять), укладений 06 жовтня 1999 року [PERSON] та [PERSON] в якості дарувальників та [PERSON] в якості обдарованого, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1-2101, зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 серпня 2008 року; визнано недійсним з моменту укладення договір дарування 1/5 (однієї п'ятої) частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS] (сто вісімнадцять), укладений 01 жовтня 2007 року [PERSON], діючою на підставі довіреності від імені [PERSON] в якості дарувальниці та [PERSON] в якості обдарованого, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Зезик В.А. та зареєстровано в реєстрі за №2-5761, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 04 жовтня 2007 року; скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/5 (одну п'яту) частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS] (сто вісімнадцять), здійснену на підставі договору дарування 1/5 (однієї п'ятої) частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS] (сто вісімнадцять), укладеного 01 жовтня 2007 року [PERSON], діючою на підставі довіреності від імені [PERSON] в якості дарувальниці та [PERSON] в якості обдарованого, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Зезик В.А. та зареєстрованого в реєстрі за №2-5761, ( зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 04 жовтня 2007 року; скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/5 (одну п'яту) частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS] (сто вісімнадцять), здійснену на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року по цивільній справі №2-34/1999; скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на 2/5 (дві п'ятих) частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS] (сто вісімнадцять), здійснену на підставі договору дарування 2/5 (двох п'ятих) часток житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS] (сто вісімнадцять), укладеного 06 жовтня 1999 року [PERSON] та [PERSON] в якості дарувальників та [PERSON] в якості обдарованого, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1-2101, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 серпня 2008 року. В свою чергу рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2016 р. вищевказане рішення Біляївського районного суду від 28 жовтня 2015 р. було скасовано та у задоволені позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, договорів дарування недійсними та скасування реєстрації права власності, відмовлено (а.с. 66-74). Вказаним рішенням апеляційного суду Одеської області встановлено, що не є підставою для визнання договорів дарування недійсними та обставина, що було скасовано рішення суду від 01 липня 1999р. Дарувальники [PERSON], [PERSON] і [PERSON] мали право власності на відповідні частки спірного будинку не лише на підставі рішення суду від 01 липня 1999 р., а і на підставі отриманого ними 23 серпня 1985 р. свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] р. батька [PERSON] в рівних частках на ? частину спірного будинку. Вказане свідоцтво є чинним і не було визнано недійсним. Лише після того як рішенням суду від 01 липня 1999 р. було встановлено, що дружина померлого, [PERSON] незаконно отримала 23 серпня 1985 р. свідоцтво про право власності на 1\\2 частину спірного будинку, та вказане свідоцтво було визнано недійсним, як і свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 липня 1991р. видане після померлої [PERSON] на ім'я [PERSON] і [PERSON], та визнано, що будинок повністю належав лише [PERSON], то вищевказані долі були прирощені до раніше належних спадкоємцям часток у спадковому майні після померлого [PERSON] Тому дарувальники [PERSON] і [PERSON] 06 жовтня 1999р. і дарувальник [PERSON] 01 жовтня 2007р. мали право подарувати [PERSON] на підставі раніше виданих їм нотаріально посвідчених свідоцтв щодо права власності на частині спірного будинку відповідно належним їм на той час за цими свідоцтвами на праві власності частини спірного будинку, що виключає визнання оспорюваних договорів недійсними в повному обсязі, як було заявлено у позовних вимогах [PERSON] Безпідставними є твердження сторони позивача відносно того, що договори дарування підлягають визнанню недійсними у зв'язку з тим, що рішенням апеляційного суду від 05 грудня 2012 р. було скасовано рішення суду першої інстанції від 01 липня 1999 р., та на момент укладення оспорюваних договорів дарувальники не були власниками предмету дарування, оскільки це не має ніякого правового значення при відсутності доказів, що позивач [PERSON] є особою, права якої були порушені в зв'язку з укладенням оспорюваних ним договорів дарування. При цьому в рішенні апеляційного суду від 25 березня 2014 р. судом апеляційної інстанції було обґрунтовано звернуто увагу на те, що навіть за доведеності у позивача [PERSON] прав на спірний будинок та доведеності порушення його прав оспорюваними договорами дарування можливе в такому випадку належним способом захисту є не звернення з позовом про визнання договорів дарування недійсними, а захист порушеного права шляхом подання віндікаційного позову (з урахуванням аналогічних положень ст. ст. 145, 469 ЦК України 1963 р. і ст. ст. 388, 1212 ч. 1 ЦК України 2003 р.). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, право на пред»явлення позову про визнання договору недійсним мають сторони договору або особи, права яких були порушені у зв»язку з укладенням цих договорів. Позивач [PERSON] не був стороною нотаріально посвідчених договорів дарування від 06 жовтня 1999 року та 01 жовтня 2007 року, але вважає себе особою, права якої були порушені вказаними договорами дарування. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав при зверненні до суду, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Представник відповідача просив також суд застосувати при вирішенні спору строки позовної давності тривалістю три роки, оскільки з дати прийняття рішення апеляційним судом Одеської області від 05 грудня 2012 р. почав спливати строк позовної давності та стороні позивача про це було відомо (а.с. 126-127). За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно положень ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судом встановлено, що апеляційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 1999 року подав саме [PERSON], і про прийняте апеляційним судом Одеської області рішення від 05 грудня 2012 року по справі № 22ц/1590/1657/12 йому було достеменно відомо, оскільки у справі приймав участь його представник - [PERSON] [PERSON] починаючи з дати прийняття рішення апеляційним судом Одеської області 05 грудня 2012 року почав спливати строк позовної давності. До суду позивач звернувся лише 15 лютого 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Підстав для поновлення пропущеного строку суд не знаходить за недоведеністю. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що оскільки позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, у задоволенні позову має бути відмовлено саме за недоведеністю позову, а не через пропуск строку позовної давності.

Outcome: dismissed