Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Посилаючись на те, що він є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 31.05.2016 року. В данному будинку зареєстровано три особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , інтереси якого представляє його мати [PERSON] , [INFO] . У грудні 2017 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] виїхали з усіма особистими речами з будинку [ADDRESS] і тому з зазначеного часу не проживають і не зберігають своє особисте майно в ньому, однак в результаті термінового виїзду не встигли знятися з реєстрації. Тому з грудня 2017 року по теперішній час відповідачі жодного дня не мешкали у зазначеному будинку, не сплачували платежі за комунальні послуги, які він змушений був сплачувати за них. Він не в змозі надалі нести зазначені витрати за відповідачів, оскільки не має на це матеріальних можливостей і в даний час бажає оформити субсидію на будинок. На підставі чого, вимушений звернутися до суду з данною позовною заявою. Ухвалою судді від 03.11.2021 року позовну заяву залишено без руху. Відповідно до ухвали суду від 12.11.2021 року по справі відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Судове повідомлення, яке направлялося відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повернуто на адресу суду. Позивачу надіслана ухвалу про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи. 09.12.2021 року на адресу суду від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без їх участі. 24.12.2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій не заперечувала проти задоволення позову [PERSON] та зазначила, що дитина [PERSON] проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] , а адреса реєстрації дитини [ADDRESS] є формальним місцем його реєстрації. 24.12.2021 року до суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів. Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило. Відзиви від відповідачів до суду не надходили. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України). Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно договору дарування частини будинку від 31.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко М.А., зареєстрованого в реєстрі за №2139, [PERSON] , [PERSON] подарували позивачу [PERSON] 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] . (а.с.3,35). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.05.2016 року за №60305733, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] . (а.с.36). З акту від 22.09.2021 року складеного сусідами [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] [PERSON] вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з матір`ю [PERSON] з грудня 2017 року по теперішній час не проживають у будинку та в ньому не зберігаються їх особисті речі. (а.с.13). В інформації відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 08.10.2021 року зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (а.с.17). З заяви [PERSON] адресованої приватному нотаріусу Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Бедненку С.В. від 21.09.2021 року вбачається, що [PERSON] , яка є співвласником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , повідомлена громадянином [PERSON] про намір продати належні йому 12/25 частки вказаного житлового будинку. (а.с.38). Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 09.12.2021 року за №01.1-23-269 встановлено факт, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , не мешкають за адресою: [ADDRESS] , а також не заперечують проти зняття з реєстрації неповнолітнього сина [PERSON] , про що надали відповідну заяву, на підставі вищезазначеного, за таких обставин вважали можливим остаточне рішення по справі залишити на розсуд суду. (а.с.31-32). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317, 319,321 ЦК України). Враховуючи, що 12/25 часток житлового будинку [ADDRESS] є власністю позивача, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що [PERSON] належить на підставі договору дарування 12/25 часток житлового будинку [ADDRESS] , обставини відсутності відповідачів [PERSON] , [PERSON] , без поважних причин понад один рік у вказаному житлі, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Суд вважає, що право дитини на житло в даному випадку не буде порушене, адже як письмово підтвердила відповідач [PERSON] , що вона разом з дитиною [PERSON] протягом тривалого часу не мешкають за місцем реєстрації, а фактично проживають у іншому будинку, в той час як наявність лише формальної реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] у належному позивачу частині будинку створює останньому перешкоди у реалізації свого права власності на цю квартиру. З огляду на це, позовні вимоги в частині визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житлом є обґрунтованими і також підлягають задоволенню. Позивач не ставить питання про стягнення з відповідачів судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Outcome: approved