Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що відповідач відмовляється належно виконувати укладений між ними договір позики та повертати борг. Мотивував свої вимоги тим, що він 27 вересня 2011 року надав у борг [PERSON] 30000 доларів США, що еквівалентно 349500 гривень, строком на 21-н день зі сплатою за користування кредитними коштами у вказаний термін 2-х відсотків. Відповідач суму позиви не повернув, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права і просить суд стягнути з відповідача на його користь 30000 доларів США, як суму основного боргу та суму процентів за користування грошовими коштами за період з 18.10.2011 року по 21.07.2014 року, яка становить 28800 доларів США. Крім того, просить суд стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми, що становить 2520 доларів США. Позивач надіслав до суду заяву у якій просив суд позовні вимоги задовольнити. Розгляд справи провести у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився. Надіслав до суду заяву у якій зазначив про повне визнання позовних вимог. Проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб(не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд вважає за необхідне не брати до уваги визнання позову відповідачем та розглянути справу в загальному порядку на підставі наявних доказів. Так, згідно письмової розписки від 27.09.2011 року [PERSON] взяла у [PERSON] в борг 30000 доларів США, строком на 21-н день зі сплатою за користування кредитними коштами у вказаний термін 2-х відсотків. (а.с.10). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Станом на день розгляду справи сума неповернених грошових коштів складає 30000 доларів США основного боргу та 28800 доларів США процентів за користування грошовими коштами. Суд бере до уваги та покладає в основу мотивування рішення суду наданий позивачем розрахунок заборгованості суми процентів за користування грошовими коштами, вважаючи його вірним та переконливо доведеним перед судом. В той же час, суд не зважаючи на визнання позовних вимог відповідачем в частині стягнення з неї 3% річних від простроченої суми, що становить 2520 доларів США, вважає, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки суперечить Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що сторони при укладенні договору позики досягли домовленості про встановлення розміру процентів за користування сумою коштів, що надаються у позику в розмірі 2% за 21-н день користування такими. Відповідно підстав для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, в частині нарахування 3-х процентів річних від простроченої суми, суд не вбачає. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Задовольняючи позов частково та вирішуючи питання про стягнення суми коштів, суд вважає необхідним застосувати правила статті 533 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інших порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Станом на 03 квітня 2015 року офіційний курс Національного банку України гривні по відношенню до долара США складає 24 гривні 21 копійка. Таким чином, суд вважає, що до стягнення підлягають наступні суми: · сума боргу 30000 доларів США х 24.21 гривні = 726300 гривень; · сума процентів за користування 28800 доларів США х 24.21 гривні = 697248 гривень. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати, які в конкретному випадку складають 3683 гривні.

Outcome: approved