Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON], який зареєстрований в [ADDRESS], таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]; стягнути з відповідача на його корить судовий збір. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що йому на підставі договору дарування від 20.07.2015 року належить квартира [ADDRESS]. В цю квартиру в 1991 році дарувальник прописала свого родича [PERSON], який тривалий час за місцем реєстрації не проживає. На його неодноразові звернення до відповідача, якого декілька раз зустрічав у м.Жмеринці про добровільне зняття з реєстрації, [PERSON] відмовляється. З метою реалізації свого права на використання належного йому жилого приміщення, у якому зареєстровано відповідача, можливості безперешкодного розпорядження своєю власністю, звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] 26.10.2016 року надав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив розглянути у його відсутність. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON], який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився. Заперечень до суду не надав. Заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідно до вимог ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає, що позов належить задовольнити повністю враховуючи таке. Поняття права власності визначено ч.1 ст.316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст.391 ЦК України. В статті 386 ЦК України, визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У відповідності до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В судовому засіданні відповідно до матеріалів справи встановлено, що на підставі договору дарування від 20.07.2015 року позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с.5-7). Згідно довідки «Управляючої компанії Жмеринський комбінат комунальних послуг» №428 від 16.09.2016 року [PERSON] зареєстрований, але фактично не проживає в [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до приписної картки відповідач [PERSON] у 1991 році був прописаний у квартирі за адресою [ADDRESS]. (а.с.9), про що зроблена відмітка у його паспорті (а.с.17) За відомостями адресно-довідкового сектору УДМС України у Вінницькій області відповідач [PERSON], 13.02.1964 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Враховуючи вищезазначене встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі належній позивачу [PERSON], інша домовленість між ним та позивачем не установлена, тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідачем [PERSON] заяв та заперечень до суду не надано. Судові витрати (а.с.1) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Outcome: approved