Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просила встановити факт родинних відносин та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 28.01.1993 року. Позивач посилається на те, у [PERSON] був син [PERSON], який спадщини не приймав у встановлений законом строк, та помер 13.11.2014 року. На даний час позивачка вказує, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті її бабусі, оскільки інші спадкоємці не претендують на спадкове майно. На даний час не може оформити свої спадкові права на житловий будинок в звязку із тим, що наявна невідповідність в прізвищі спадкодавця «Заіка» та прізвищем батька «Заїка». Позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового засіданні був повідомлений належним чином. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючі факти та відповідні правовідносини. 28.01.1993 року померла бабуся [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарським будівлями та спорудами № 120 по вулиці Троїцька в місті Миколаєві, загальною площею 37,9 квадратних метра. Будинок № 120 по вулиці Троїцькій в місті Миколаєві належав на праві власності [PERSON], що підтверджується: ? частини житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.1961 року №3-1881, зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації від 21.04.1961 року, та ? частини на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.02.1956 року № 2-1772, зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації від 17.08.1956 року, що разом становить цілу частину. У [PERSON] був син [PERSON], який в період, відведений для прийняття спадщини, не виявив наміру її прийняти, заяву до нотаріуса про прийняття спадщини не подавав, фактично спадщину не приймав, який спадщини не приймав у встановлений законом строк, та помер 13.11.2014 року. 31.01.2017 року з метою оформлення прав на спадкове майно та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка звернулася до другої Миколаївської державної нотаріальної контори. 31.01.2017 року державним нотаріусом другої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, посилаюсь на те, що після перевірки даний алфавітних книг спадкових справ з 1993 року по теперішній час та за даними інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 31.01.2017 року № 46590341 було виявлено відсутність спадкової справи до майна [PERSON] та у звязку з тим, що прізвище спадкодавця «Заіка» не співпадає з прізвищем батька позивачки «Заїка». Відповідно до свідоцтва про смерть від 28.01.1993 року, серії ІІ-ФП № 263426 прізвище бабусі позивачки записано на російській мові як «Заика», яка склала заповіт від 09.02.1972 року , на імя свого сина, де «[PERSON] заповідала своє спадкове майно…» У відповідності до договору купівлі-продажу від 21.04.1961 року, зареєстрованим за № 3-1881, та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.02.1956 року, вказано прізвище бабці позивачки «Заіка». В свідоцтві про народження батька позивачки від 12.04.1958 року, серії ЯГ 591889 допущено описку при написанні прізвища «Заіка» В.І. та записано «Заїка», та в графі батько вказано «Заїка Ілля Максимович», в графі мати зазначено «Заїка Пелагея Василівна». В свідоцтві про смерть батька позивачки від 17.11.2014 року, серії І-ФП № 207983 вказано прізвище «Заіка». В свідоцтві про народження позивачки від 06.03.1972 року, серії І-ФП № 301900 в графі батько вказано прізвище на російській мові «Заика». Свідки [PERSON], [PERSON], які є рідними сестрами позивачки у судовому засіданні підтвердили факт родинних відносин між позивачкою та [PERSON], що вони є бабцею та онукою, а також підтвердити, що [PERSON] є батьком позивачки. Помилки в написаннях прізвищ виникли внаслідок невірного перекладу з української мови на російську. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Приймаючи до уваги те, що встановлення факту родинних відносин має для позивачки юридичне значення, наявність доказів на підтвердження факту родинних відносин, пояснення свідків, суд вважає, що вимога позову щодо встановлення факту родинних відносин підлягають задоволенню. Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч. 1 ст. 1221 цього Кодексу, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно із ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності з ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [PERSON], у відповідності з вимогами ст. 1269 Цивільного кодексу України, подала до державного нотаріуса заяву про прийняття спадщини, свідченням чого є наявна в матеріалах справи копія постанови про відому у вчиненні нотаріальних дій від 31.01.2017 р. Відповідно до довідки житлово-експлуатаційної контори № 14 житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 10.05.2017 р. за вихідним № 1300 з жовтня 1988 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. Позивач, після смерть бабці, переоформила: технічний паспорт на житловий будинок № 120 по вулиці Троїцькій в місті Миколаєві; договір про надання послуг на вивезення побутових відходів від 01.06.2012 р.; систематично проводить оплату комунальних послуг. Вказане підтвердили й свідки опитані у судовому засіданні. Таким чином позивач фактично вступила в управління спадковим майном. За змістом статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючі викладене, відсутність у позивача можливості прийняття спадщини в позасудовому порядку, відсутність інших спадкоємців, наявність достатніх та допустимих доказів у підтвердження фактів та доводів позивача, суд вважає що позовна вимога про визнання права власності в порядку спадкування підлягає задоволенню.

Outcome: approved