Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстрований на Одеській товарній біржі за № 8089. Позов обґрунтований такими обставинами. Зазначений договір був укладений на Одеській товарній біржі. На час укладення договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами. Між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленість про всі істотні умови угоди і відбулося повне виконання договору. Позивач сплатив відповідачу обумовлену вартість квартири. На цей час позивач проживає у зазначеній квартирі, зареєстрований в ній, регулярно сплачує за комунальні послуги. Проте відсутність нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу не дає йому можливості розпорядитися своєю власністю на власний розсуд. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та надав згоду на заочний розгляд справи. Відповідач у судові засідання не з'являлася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не подала. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Вивчивши письмові докази у справі, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, 05.07.1995 року між [PERSON] та, з іншого боку, [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 8089 квартири [ADDRESS]. Зазначений договір купівлі-продажу квартири відповідно до вимог, передбачених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», був зареєстрований на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», за № 8089 від 05.07.1995 року. Оскільки спірні відносини між сторонами виникли у 1993 році, то враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, яка була чинна станом на 05.07.1995 року, тобто на дату укладення договору, передбачала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що позивач проживає у спірній квартирі по теперішній час. З огляду на те, що сторонами договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, покупець повністю виконав умови договору, сплативши відповідачу обумовлену вартість квартири, проте відповідач ухилилася від нотаріального оформлення угоди, суд застосовує правову конструкцію ст. 47 ЦК УРСР для визнання факту дійсності договору. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені. Що стосується позовних вимог про визнання права власності на зазначену квартиру, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, зважаючи на таке. На час укладення між сторонами договору купівлі-продажу та до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Таким чином, укладення договору купівлі-продажу квартири між сторонами обумовило виникнення у позивача права власності на квартиру, що усуває необхідність у визнанні права власності за позивачем за рішенням суду. Разом із тим, з метою забезпечення позивачу можливості належним чином оформлення свого права власності згідно з вимогами чинного законодавства України, суд вважає за необхідне визначити порядок виконання рішення відповідно до ст. 217 ЦПК України, зазначивши, що воно є підставою для реєстрації за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] в Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції.

Outcome: partial