Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши позовні вимоги та їх підстави, просить усунути перешкоди у розпорядженні приватним житловим будинком з господарськими спорудами по [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та зняття з реєстраційного обліку. Вимоги обґрунтував тим, що він є власником вищевказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності від 13.06.2010 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2010, про що свідчать дублікати відповідних правовстановлюючих документів. Між позивачем та відповідачами протягом тривалого часу склалися конфліктні відносини, тому близько року він змушений проживати у сестри за кордоном - у Росії. В будь-яких родинних відносинах з відповідачами не перебуває, згоди на їх проживання у будинку не давав. Проживання у будинку сторонніх осіб обмежує позивача у здійсненні права власності, а саме володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. На даний час позивач прагне продати належний йому будинок, але реєстрація відповідачів та їх дітей перешкоджає цьому. В добровільному порядку відповідачі виселитися не бажають. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, додатково пояснив, що відповідач [PERSON] є онукою його другої дружини [PERSON], яка померла [INFO]. За час життя дружини вони дозволили онуці проживати у їхньому будинку, але після її смерті почали виникати конфлікти. Відповідачі змусили позивача скласти заповіт на будинок, забрали в нього документи, внаслідок чого він змушений був оформляти їх заново. Тому сестра забрала позивача до себе в Росію, де він і бажає залишитися проживати, а будинок продати. З приводу неправомірних дій відповідачів до правоохоронних органів позивач не звертався. Представник відповідачів позов не визнав. Пояснив, позивач не надав належних доказів на підтвердження викладених ним обставин, які є до тог ж недостовірними. Так, 22.08.2006 позивач та його дружина [PERSON] склали нотаріально завірену заяву про надання [PERSON] дозволу на проживання та реєстрацію у будинку по [ADDRESS] та гарантували повне її матеріальне забезпечення. В розумінні ст.64 ЖК України відповідачі є членами сім'ї позивача, оскільки вони проживали разом і вели спільне господарство. Згоди власника на реєстрацію неповнолітніх дітей у житлі законодавством не вимагається. Відповідачі сплачували і продовжують сплачувати комунальні послуги, надавали позивачу гроші на його потреби, оскільки останні два роки у нього були проблеми з отриманням пенсії з Росії. З метою переоформлення пенсії сестра позивача і забрала його до Росії, чому він не повертається їм невідомо. Відповідачі не перешкоджали йому користуватися та розпоряджатися житлом, істотних конфліктів між ними не виникало. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім'ї Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області - вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки діти позбавляються права на житло, а іншого в них немає. Реєстрація відповідачів не є перешкодою для реалізації права розпорядження майном та його продажу. Заслухавши доводи представників сторін, думку третьої особи, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач, громадянин Російської Федерації, є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 13.06.2010, згідно якого він є власником 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2010, згідно якого він є власником 1/2 частки будинку після смерті дружини [PERSON], яка померла [INFO], про що свідчать дублікати відповідних правовстановлюючих документів. Згідно з довідкою трушківської сільської ради № 14 від 21.01.2015, у будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Проживає без реєстрації [PERSON]. Копія заяви [PERSON] та [PERSON] від 22.08.2006, що була нотаріально завірена приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А., свідчить про надання їхній онуці [PERSON] (громадянці Російської Федерації) дозволу на проживання та реєстрацію у будинку по [ADDRESS] та гарантування повного її матеріального забезпечення. Представник позивача не заперечив наявність такого дозволу. Відповідачі надали квитанції про сплату комунальних послуг за 2012-2015 роки за адресою вул.Шевченка,40 у с.Трушки Білоцерківського району, особовий рахунок відкртий на ім'я [PERSON]. Представник позивача не заперечив проти факту сплати відповідачами комунальних послуг, зазначивши, що це їх обов'язок, оскільки вони користуються житлом та послугами. 27.03.2013 [PERSON] склав заповіт на ім'я [PERSON] на належний йому будинок [ADDRESS] та прилеглу до нього земельну ділянку, який був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А., зареєстрований в реєстрі № 647. 25.11.2013 [PERSON] склав заповіт на ім'я [PERSON] (сусідки) на все належне йому майно, який був посвідчений Трушківською сільською радою, зареєстрований в реєстрі № 24. 7.02.2014 [PERSON] склав заповіт на ім'я [PERSON] (сестри) на все належне йому майно, який був посвідчений Трушківською сільською радою, зареєстрований в реєстрі № 2. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] показали, що відповідачі після смерті [PERSON] ворогували з позивачем, виганяли його з будинку, забрали документи, в зв'язку з чим сестра забрала його до себе в Росію. Натомість свідки [PERSON], [PERSON], допитані в судовому засіданні, пояснили, що сім'я [PERSON] характеризується як спокійна, сварок та скандалів з позивачем не чули, конфлікти виникали лише коли позивач випивав та приводив друзів, відповідачі давали кошти на його потреби, так як протягом останній двох років дочка з Росії не пересилала пенсії. Будь-яких звернень до правоохоронних органів з боку позивача щодо неправомірних дій відповідача не було, що визнав представник позивача. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України: «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.» Відповідно до ст.150 ЖК України: «Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.» Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України: «Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.» Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів із спірного житла. Надані позивачем докази та викладені ним обставини не свідчать про неможливість користування та розпорядження належним йому на праві власності житлом. Відповідачі проживали разом з позивачем однією сім'єю, вели спільне господарство. Їх реєстрація та проживання не є перешкодою для реалізації права відчудження нерухомого майна. Тому доводи та вимоги позивача суд вважає безпідставними. Вимога ж позивача про зняття з реєстрації відповідачів не є позовною вимогою по суті, оскільки прийняття рішення про виселення осіб є підставою позбавлення її права проживання, користування спірним житлом та зняття з реєстраційного обліку, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Понесені позивачем судові витрати, покладаються на нього. На підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 64, 109, 150, 157 ЖК України,

Outcome: dismissed