Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, просить розірвати шлюб, зареєстрований 09.10.1993 року Відділом запису актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис № 1851, укладений з відповідачкою. За змістом позову від шлюбу подружжя має повнолітнього сина [PERSON], [INFO], який мешкає з позивачем. Подружні відносини між сторонами фактично припинені з 2016 року. Сторони не ведуть спільне господарство з зазначеного часу. Позивач пропонував розірвати шлюб в позасудовому порядку, однак відповідачка відмовилась. Крім того, позивач зазначає, що подальше спільне подружнє життя з відповідачкою неможливе. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні за його відсутності, позовні вимоги підтримує на зазначених обставинах (а.с.25). Відповідачка згідно письмової заяви заявлений позов визнає в повному обсязі, просить розглянути справу у підготовчому судовому засіданні без її участі, проти позову не заперечує (а.с.26). Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у звязку із неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України. За ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як вказує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Суд вважає за можливе розглядати справу у підготовчому судовому засіданні за відсутності сторін, на підставі ст. 206 ЦПК України, суд приймає визнання відповідачкою позову, яке не суперечить змісту закону та не порушує права сторін, тому ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії ІІІ-ЖС №253089, 09.10.1993 року між сторонами по справі укладено шлюб, який зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис № 1851 (а.с.4). Від даного шлюбу у подружжя народився син: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖС №286983, а.с.5 ), який мешкає з позивачем. Подружні стосунки та спільне господарство між сторонами припинені з 2016 року, сторони мешкають окремо. На підставі ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Перевіривши матеріали справи, за наявності законних підстав, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, оскільки сторони не підтримують шлюбні відносини. Збереження сімї при існуючих обставинах є недоцільним, адже суперечить інтересам та порушує права кожного з подружжя. Згідно ч.7 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398VІ від 01.07.2010 року, ч.2 ст. 118 СК України, копію рішення суду, яке набрало законної сили, необхідно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про повернення позивачу 50 відсотків сплаченого при подачі позову судового збору за рахунок державного бюджету. У зв'язку з наведеною вище нормою ЦПК України, підлягає поверненню з Державного бюджету України 50% на користь позивача, інші 50 % не підлягають стягненню з відповідачки, оскільки згідно позовної заяви, відповідач не просить стягнути з відповідачки сплачений судовий збір.

Outcome: approved