Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив усунути перешкоди в користуванні будинком № 6-Є по вулиці Київській в місті Українка Обухівського району Київської області шляхом виселення з нього [PERSON] та вселення в будинок [PERSON] Обгрунтовуючи позов позивач посилається на порушення його права користування житловим приміщенням згідно договору оренди. В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на те, що відповідач відмовляється звільняти будинок, хоч договір оренди у нього вже закінчився. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на усну домовленість із власником будинку про подальше проживання. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на волевиявлення власника передати будинок в оренду саме позивачеві і відмови відповідача виїхати із будинку. Вислухавши сторони, представника третьої особи, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за таких підстав. Спірне житлове приміщення житловий будинок за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, м.Українка, вулиця Київська, б.6-Є, належить на праві власності третій особі [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 20 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позички вказаного будинку, що підтверджується договором. 20 травня 2015 року [PERSON] та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі будинку, відповідно до якого відповідач повернув третій особі житловий будинок у стані, в якому його отримав, передав ключі та забезпечив повний доступ власника, що підтверджується актом. 22 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди будинку, що підтверджується договором. 22 травня 2015 року [PERSON] та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі будинку, відповідно до якого позивач прийняв від третьої особи житловий будинок і ключі, що підтверджується актом. Згідно ч.ч.1,2,4,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст.219 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Вказані вище правочини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не посвідчені нотаріально і не пройшли державну реєстрацію, хоч стосуються прав на нерухоме майно. Обраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів не ґрунтується на законі, оскільки усунення перешкод у користуванні майном за своїм правовим змістом не є тотожним і вселенням у житлове приміщення чи виселенням із житлового приміщення, оскільки стосуються захистів різних видів прав (цивільне право на користування майном і житлове право на користування житловим приміщенням). Будь-якого обґрунтування порушення його житлових прав позивач не навів, у судовому засіданні ґрунтовних пояснень по суті позову надати не зміг. Сторони у спірному житловому приміщенні не зареєстровані, з матеріалів справи не вбачається відомостей про наявність остатніх підстав вважати, що будь-яка із сторін набувала право користування житловим приміщенням, була вселена в нього на законних підставах, що унеможливлює висновок про достатність підстав для виселення із такого приміщення в судовому порядку. В обґрунтування позову позивач посилається на ст.ст. 391, 396, 826, 836, 827 ЦК України, однак опису фактичних обставин справи, якими позивач обґрунтовує факт порушення своїх прав та необхідність їх судового захисту у обраний позивачем спосіб позовна заява не містить, тому враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства суд при наданні правової оцінки позову враховує саме вказані вище норми права. Вказані вище норми права стосуються прав позичкодавця, наймодавця, власника майна, однак позивач не має у спірних правовідносинах жодного із вказаних правових статусів, що вказує на відсутність порушень прав чи законних інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.ч.1,2 ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Статтею 114 ЖК Української РСР врегульовано порядок виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Власник майна третя особа із позовними вимогами в межах цієї справи до суду не звертався, а чинне законодавство не передачає виникнення у орендатора права вимоги щодо виселення мешканців із житлового приміщення. Поряд з тим, чинне законодавство містить норми права, які спростовують правові підстави позову та забороняють задоволення судом предявлених у цій справі позовних вимог. Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.3 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Належними і допустимими доказами не підтверджується факт проживання відповідача у спірному житловому приміщенні, однак якщо навіть брати до уваги доводи позову, правові підстави для виселення мешканців без надання іншого жилого приміщення відсутні. Достатніх і переконливих доказів виникнення спору та існування між сторонами спірних правовідносин, які б підлягали врегулюванню в судовому порядку під час розгляду справи не надано. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги належно не доведені під час судового розгляду, не узгоджуються із вимогами чинного законодавства. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих стронами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не грунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України не довів позовні вимоги, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed