Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що йому належить ? частина будинку №9 по провулку Береговому (бувший провулок Войкова) в м. Фастові Київської області, інша ? частина вказаного будинку належить [PERSON] на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2012 року. 27.02.2014 року рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області вказаний житловий будинок розділений в натурі. Позивача рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.03.2015 року зобовязано вселити його сина, [PERSON], до його частини будинку №9 за адресою: м. Фастів, провулок Войкова. Проте, з квітня 2015 року його син [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Таким чином позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком №9 по провулку Береговий в місті Фастові Київської області. В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, щорішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2012 року визнано за [PERSON] право власності на ? частину будинку №9 по провулку Войкова в м. Фастові Київської області, іншу ? частину вказаного будинку залишено у власності [PERSON] (а.с.19). Відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2014 року виділенов натурі [PERSON] 1/2 частину будинку №9 по пров. Войкова в м.Фастові Київської області відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи №59/52-13 \~від 30 грудня 2013 року згідно варіанту № ІІ, а саме квартира №2 загальною площею 47,0 м.кв. в тому числі приміщення в будинку №1-3 кімната площею 14,1 м.кв. № 1-4 кімната площею 21,2 м.кв.; №1-5 кімната площею 11,7 м.кв., господарські будівлі та споруди: літня кухня літ Г, погріб під літ Г. частина огорожі довжиною 5,31 м літ №; виділенов натурі [PERSON] 1/2 частину будинку №9 по пров.Войкова в м.Фастові Київської області відповідно до висновку експерта судово будівельно-технічної експертизи №59/52-13 \~від 30 грудня 2013 року згідно варіанту № ІІ, \~а саме квартира №І загальною площею 51.9 м кв. \~в тому числі приміщення в будинку № І веранда площею 7,3 м.кв., № 1-1 кухня площею 11,5 м.кв. №1-2 котельня площею 13,1 м.кв., №1-6 кімната площею 20,1 м.кв., господарські будівлі та споруди: гараж літ Б, сарай літ В, убиральня літ Т, частина огорожі довжиною 4,60 м літ №, ворота літ. №1, огорожа літ. №2 (а.с.8-9). Згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2015 року зобовязано [PERSON] усунути перешкоди в користуванні приміщеннями в частині будинку №9 по провулку Войкова в м. Фастові Київської області, які належить йому на праві особистої власності та вселити [PERSON] в вищезазначену частину будинку (а.с.14-15). 15 вересня 2015 року винесена постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження при примусовому виконанні виконавчого листа №381\\301\\15-ц, згідно до якої зобовязано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в користуванні приміщенням в частині будинку (а.с.36). 05 жовтня 2015 року складений акт державного виконавця про те, що [PERSON] вселився в частину будинку, ключі від вхідних дверей отримав (а.с.51), що стало підставою для закінчення виконавчого провадження у звязку з фактичним виконанням виконавчого документу, про що державним виконавцем винесена постанова від 09 жовтня 2015 року про закінчення виконавчого провадження (а.с.53). Виходячи зі змісту ст. 71, 72 України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Разом з тим, права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] був зареєстрований у [INFO] ще до його розподілу внатурі. Враховуючи те, що відповідач вселений до спірного будинку, як член сімї, так як власник спірної частини будинку є його батьком, тому суд вважає, що у даному випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР до вказаних правовідносин застосуванню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] посилався на те, що відповідач зареєстрований у спірному будинку, а саме у належній йому 1/2 частині, однак фактично з квітня 2015 року не проживає, що обмежує його у здійсненні належного йому права власності на спірне житлове приміщення, створює обмеження і перешкоди у реалізації права розпорядження житловим будинком. Як доказ в обґрунтування своїх вимог позивач надавдовідки голови комітету самоорганізаціїнаселення мікрорайону Заріччя від 7 червня 2016 року № 666, зі змісту якої вбачається, що відповідач не проживає в будинку з квітня 2015 року та довідку від 24.03.2017 року № 596, з якої вбачається, що відповідач не проживає в будинку з липня 2016 року (а.с.20). Як зазначалось, лише 05 жовтня 2015 року [PERSON] вселився в частину будинку на виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2015 року, тому стверджувати про його відсутність без поважних причин до цього часу є необґрунтованим, оскільки мав місце факт здійснення перешкод у користуванні житлом, що стало підставою для звернення відповідача до суду за захистом своїх прав шляхом вселення у частину будинку №9 по провулку Войкова в м. Фастові Київської області. Крім того, встановлені під час розгляду справи обставини\~ складання наведених довідок ставлять під сумнів достовірність зафіксованих у них фактів, оскільки неможливо встановити обсяг даних, на підставі яких були сформовані вказані довідки, а саме: чи при складанні довідки від 24.03.2017 року № 596секретар комітету самоорганізації населення мікрорайону Заріччя або інші працівники виходили на місце проживання сторін, чи складався акт обстеження умов проживання, чи опитувались сусіди та ін. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка підписала довідку від 7 червня 2016 року № 666, пояснила, що до неї звернувся позивач [PERSON] з приводу надання документів по підтвердженню непроживання сина позивача в будинку у 2015 та 2017 роках. Вона, здійснивши вихід за місцем його проживання, у будинку [PERSON] не побачила, а частина будинку, в якій проживав відповідач, зовсім не придатна до нормального проживання в ній. На підставі побаченого вона видала відповідну довідку. Таким чином, здійснивши одиничні виходи (червень 2016 року) за місцем проживання сторін, голова комітету самоорганізації населення мікрорайону Заріччя констатувала факт не проживання [PERSON] у будинку з квітня 2015 року, що не може бути визнано судом обґрунтованим. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що відповідач є її знайомим, він допомагав їй у проведенні ремонту, з приводу чого вона неодноразово до нього зверталась, у тому числі приходила до місця його проживання - до будинку №9 по провулку Войкова в м. Фастові Київської області, у липні, грудні 2016 року та у червні 2017 року. У частині будинку, в якій проживає [PERSON]., бачила його особисті речі, хоча само приміщення в дуже поганому стані немає ані вод, ані світла. Суд, оцінивши довідки, з урахуванням показів свідків та у сукупності з іншими доказами, з урахуванням ступеня довіри до них, через виникнення сумніву щодо достовірності викладених у них обставин, не приймає їх в якості належних доказів по справі. Підсумовуючі вищевикладене, суд зазначає, що відповідно до ст. 317, 319. 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права володіння або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Таким чином, встановивши в ході розгляду справи відсутність належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, приймаючи до уваги, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку, що обставини, якими\~ позивач обґрунтовує свої позовні вимоги - не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Зазначене, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed