Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на праві приватної власності йому належить квартира [ADDRESS]. У вказаному житловому приміщенні зареєстровані та проживають відповідачка [PERSON] та її малолітній син [PERSON], [INFO] Позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачки та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] направила відзив та просила відмовити в задоволенні позову, так як спірна квартира є єдиним житлом для неї та її малолітнього сина. Позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, позовні вимоги підтримав. Позивач в судове засідання не зявився,\~ направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити. Відповідачка до суду не зявилась, подала заяву про розгляд справи без її участі та просила відмовити в задоволенні позову. Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради направила до суду рішення щодо можливості визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може\~ ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що на праві приватної власності позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом виданим державним нотаріусом 13 червня 2018 року. У вказаному житловому приміщенні зареєстровані та проживають відповідачка [PERSON] та її малолітній син [PERSON], [INFO], які не є членами сім»ї власника квартири. З матеріалів справи вбачається, що позивач успадкував житло після смерті батька [PERSON], який помер 21 лютого 2014 року. До отримання такого свідоцтва позивач мав спори з відповідачкою [PERSON] відносно вказаної квартири. Так, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 30.06.2016 р. [PERSON] відмовлено в задоволенні в задоволенні позову про визнання недійсною довіреності на продаж квартири, визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації про право власності на нерухоме майно. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 01.02.2017 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволено, визнано недійсними довіреність про право на продаж квартири, договір дарування квартири та скасовано реєстраційний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на квартиру. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21 червня 2017 року рішення апеляційного суду Київської області залишено без змін. Відповідно до ст.. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника місце знаходження майна Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу УРСР, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Нормою ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Встановлено, що відповідачка та її син не є членами сім»ї власника спірної квартири, а їх право користування перешкоджає відповідачу реалізувати свої права щодо власності, а тому суд вважає, що у відповідачки припинилось таке право. При розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обовязковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розвязання спору (ст.. 19 СК України). На підставі подання служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 02.10.2018 р. № 1067 «Про надання до суду висновку про вирішення судового спору щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням» виконком Білоцерківської міської ради вирішив покластись на розсуд суду у даному спорі. Оскільки судом встановлено, що відповідачка та її малолітній син не є власниками квартири, а також не є членами сім»ї власника квартири і створюють перешкоди позивачу у користуванні його власністю, їх слід визнати такими, що втратили право користування квартирою № 157 в будинку № 6 по вул. Вернадського у м. Біла Церква Київської області. На підставі викладеного,

Outcome: approved