Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з заявою, в якій просить: - визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № 33 з усіма надвірними господарськими та побутовими будівлями по вул.Молодіжна у селі Берестове Бердянського району Запорізької області, укладений у 2004 році між ним та відповідачем; - визнати за позивачем право власності на житловий будинок № 33 з усіма надвірними господарськими та побутовими будівлями по вул.Молодіжна в селі Берестове Бердянського району Запорізької області. Зазначив, що В 2004 році домовився з відповідачем щодо купівлі-продажу спірного житлового будинку за 3500грн. та сплатив аванс в розмірі 1000грн., решту повинен був сплатити до початку 2005 року. В підтвердження укладення договору відповідач видала розписку, в якій пізніше 08 липня 2005 року підтвердила отримання остаточної суми. Після цього відповідач пообіцяла нотаріально посвідчити договір , але за браком часу нотаріальне посвідчення постійно відкладалося. На початку 2008 року відповідач підчас зустрічі відповідач остаточно пообіцяла посвідчити договір та попросила його отримати від нотаріуса перелік необхідних документів. 18 лютого 2008 року ним отримано довідку сільської ради та він зателефонував відповідачу стосовно посвідчення договору, проте відповідач знову відклала візит до нотаріуса. Обіцянки та відмовки продовжувалися до квітня 2015 року. У квітня 2015 року після виконання оцінки будинку відповідач відмовилася від нотаріального посвідчення договору. Позивач вказує, що проживає в будинку більше десяти років, зробив ремонт. Вказує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 392 та ч. 2 ст. 220 ЦК України суд має визнати договір купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнати за ним право власності на вказаний будинок. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали. Відповідач та її представник за дорученням [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що договір є нікчемним, оскільки доданий до позовної заяви договір-розписка не містить підписів сторін продавця [PERSON] та покупця [PERSON]. За законодавством, яке діяло до 01 січня 2013 року договір купівлі-продажу нерухомого майна мав бути посвідчений нотаріально та підлягав державній реєстрації. Договір-розписка не містить дати укладання та підписання та свідчить про те, що укладена до 01 січня 2005 року. Протягом десяти років позивач не доклав зусиль для укладання договору купівлі-продажу в порядку, передбаченому законодавством. Позивач мав можливість отримати за місцем проживання відповідача довіреність на вчинення від її імені такого договору та провести всі необхідні дії за місцем проживання відповідача в м.Запоріжжя. Вказують, позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки події відбувалися до 2005 року, а до суду [PERSON] звернувся в 2015 році. Аналізуючи надані докази суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] в 2004 році існувала домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку № 33 по вул.Молодіжна в с.Берестове Бердянського району. [PERSON] надав до суду договір-розписку, в якій зазначено про те, що [PERSON] продає [PERSON] будинок по вул..Молодіжна, 33 вартістю 3500 грн. та отримала 1000 грн., залишок в розмірі 2500 грн. необхідно сплатити до 01 березня 2005 року. Договір-розписка має виправлення в написанні місяця з «03» на «01». Також в договорі-розписці зазначено про отримання решти коштів із зазначенням сум та підписів, а також містить записи про отримання залишку коштів 08 липня 2005 року, відсутність претензій, та про те, що переоформлення будинку покупець бере на себе. [PERSON] надала до суду договір-розписку, в якій зазначено про те, що [PERSON] продала [PERSON] будинок по вул..Молодіжна, 33 в с.Берестове за 3300 грн. 28 серпня 2004 року. В договорі-розписці зазначено про отримання від [PERSON] 1000 грн., залишок в розмірі 2300 грн. необхідно сплатити до 01 січня 2005 року. Також зазначено про те, що остання виплата всієї суми здійснена 08 липня 2005 року. В договорі-розписці вказано, що документи на будинок надано [PERSON] та, що переоформлення будинку він бере на себе без її участі та оплати протягом року. Договір-розписка має запис, що [PERSON] будинкову книгу отримав, за будинок розрахувався та до продавця претензій не має. Відповідно до ст. 657 ЦК України ( в редакції, яка діяла до 01.01.13 р.) договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч.1 ст. 202, ст. 218, ч. 2 ст. 220 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Якщо сторони домовились відносно усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 1, ч. 3 та ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, яка діяла до 01.01.13 р.) право власності набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору , не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно з розясненням, викладеним у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 240 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу житлового будинку № 33 по вул.Молодіжна в с.Берестове Бердянського району не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, оскільки в силу ст. 657 ЦК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а відтак відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно. Судом також встановлено, що відповідно до договорів-розписок наданих позивачем та відповідачем, кошти отримані 08 липня 2005 року. До суду з даним позовом [PERSON] звернувся 24 квітня 2015 року, тобто, після спливу позовної давності у три роки, встановленої ст. 257 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачем не наведено причин пропущення позовної давності. Отже, у суду відсутні підстави для визнання поважними причин пропущення позовної давності. Таким чином, в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Outcome: dismissed