Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким виключити відомості про особу [PERSON] як батька дитини [PERSON] з актового запису № 40 книги реєстрації народження та свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Винниківської міської ради м. Львова від 24.04.2013р., Личаківським районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.09.2003р. зареєстрував з відповідачем шлюб, однак спільне життя з нею не склалось і рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.12.2012р. такий шлюб було розірвано, хоча фактично, на той час вони вже фактично проживали окремо. [INFO] відповідач народила дочку [PERSON] , у свідоцтві про народження якого він записаний батьком. Дитина народилась після розірвання шлюбу з відповідачем, однак до спливу десяти місяців після припинення шлюбу, що власне і стало підставою для внесення до актового запису про народження дитини даних про нього як про батька. Не вважає себе батьком дитини, оскільки з відповідачем спільно не проживав на протязі 2011-2012р., а з липня 2012р. відповідач проживала з іншим чоловіком. Тому, просить в судовому порядку виключити відомості про нього як батька з актового запису про народження [PERSON] . Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2019р. прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Правом на подання відзиву відповідач не скористалась. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04.09.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач, а також його повноважний представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала та підтвердила, що позивач не є батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] . Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заявою до суду справу просить слухати у його відсутності. За погодженням з сторонами суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника третьої особи на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. За змістом частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.5), яка народилась [INFO] , її батьком в такому записано позивача, а матір`ю відповідача. Водночас, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.12.2012р. (а.с.6) шлюб між сторонами розірвано практично за чотири місяці до народження [PERSON] . При цьому, як встановлено судом під час розгляду цивільної справи про розірвання шлюбу, подружні відносини між сторонами припинені протягом часу, який можна вважати тривалим періодом. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України). Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України). При цьому, згідно частини 2 статті 122 СК України, дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Частинами першою та другою статті 136 СК України визначено, Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Під час розгляду цивільної справи № 127/25686/17 (постанова від 20.03.2019р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду сформулював правовий висновок, згідно якого роз`яснив що за приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. При цьому, за обставинами цієї справи Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності кровного споріднення між батьком та дитиною, зазначивши про те, що сумніви позивача щодо свого біологічного батьківства не можуть породжувати сумніви у суду першої інстанції, якщо відповідач сама визнала та підтвердила, що позивач не є біологічним батьком дитини. Відповідач не була позбавлена права сама вимагати проведення такої експертизи з метою усунути підстави для позову, спростувавши аргументи позивача, але цього не зробила. Суд першої інстанції правильно оцінив цю конкретну обставину справи, виходячи зі змісту частини першої статті 82 та статей 11 (пропорційність у цивільному судочинстві), 12 (змагальність сторін), частини третьої статті 13 ЦПК України. Під час розгляду іншої справи цивільної справи № 443/1578/15-ц (постанова від 30.05.2019р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 89 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. В межах даної справи відповідач не скористалась своїм правом на призначення експертизи з метою усунути підстави позову, а навпаки, як уже зазначалось вище, повністю визнала позовні вимоги, не надавши при цьому жодного доказу про те, що позивач знав, що не є батьком дитини, що з врахуванням принципів пропорційності, змагальності та диспозитивності, за яким учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а також відповідно до згаданих вище висновків Верховного Суду є підставою для задоволення даного позову, про що ухвалюється дане рішення. Згідно статті 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження, або ж така реєстрація має бути проведена у відповідності до ст. 135 СК України. Тому, одночасно з виключенням відомостей про позивача як батька дитини одночасно слід зобов`язати орган реєстрації актів цивільного стану внести відповідні зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] . На підставі наведеного та

Outcome: approved