Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне. Позивач є власником земельної ділянки площею 5.7504 га., кадастровий номер [NUMBER] наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження Барвінківської райдержадміністрації від 6 червня 2002 року № 146. У 2014 році позивачеві стало відомо про наявний договір оренди землі, ніби - то укладений 30 березня 2007 року між ним, позивачем по справі, та ТОВ АФ «Лан». За вказаним договором оренди позивачем було надано відповідачеві у строкове платне користування земельну ділянку терміном на 15 років. Вказаний договір оренди було зареєстровано у Барвінківському районному відділі реєстрації земель. В цьому зв?язку позивач просить визнати недійсним вказаний договір оренди землі, так як він його не підписував договір, не погоджував строк його дії, тобто не було його волевиявлення на укладення договору. Не підписував позивач і акт прийому - передачі земельної ділянки, за яким позивач ніби - то передав, а директор ТОВ АФ «Лан» Курочкін О.Л. прийняв зазначену земельну ділянку у користування. Також без відома позивача було складено акт визначення в натурі (на місцевості) меж належної йому земельної ділянки, який позивачем також не підписувався. Оскільки, з боку позивача не було волевиявлення на укладення вище вказаного договору оренди землі, підпис на договорі оренди землі, акті приймання - передачі земельної ділянки позивачеві не належить, позивач на підставі ст..ст. 203 ч. 1, 215 ч. 1 ЦК України просив визнати договір оренди землі ніби - то укладений ним з ТОВ АФ «Лан» 30 березня 2007 року, недійсним. У судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали. Представники відповідача позов не визнали і пояснили, що ТОВ АФ «Лан» при укладенні договору оренди землі з позивачем вимог чинного законодавства не порушувало. Вказаний договір оренди землі відповідає вимогам чинного законодавства, в ньому наведені всі істотні умови, передбачені ст.. 15 Закону України «Про оренду землі». Позивач власноруч підписував договір оренди землі. Кожна із сторін виконувала умови договору, що свідчить про схвалення сторонами у подальшому договору оренди. Крім того представник відповідача Громов А.В. показав у суді, що позивач протягом 2007 - 2014 років особисто отримував орендну плату за користування його земельною ділянкою та отримував певні послуги і це є належним та безперечним свідченням того, що позивач знав про існування спірного договору. Представником відповідача надано письмові дані про отримання 26 жовтня 2010 року позивачем плату за оренду земельної ділянки у вигляді грошових коштів на суму 1738.00 грн.. В цьому зв?язку представник відповідача вважає, що перебіг строку позовної давності розпочався не пізніше 27.10.2010 року та сплинув 27.10.2013 року. Крім того, представник відповідача вказував на ті обставини, що спірний оригінал договору оренди землі знаходиться у відповідача і не був предметом дослідження експертами у експертному закладі. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може бути ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно з п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ?я сторін та враховуючи обов?язок кожної сторони довести ті обставини, на які посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Судом забезпечено усім учасникам можливість для реалізації їх прав для надання та витребування доказів, усі вони долучені до справи і досліджені. При аналізі доказів суд керується положеннями ст. 60 ЦПК України про те, що обов'язки доказування і подання доказів покладається на сторони, і виходить лише із тих доказів, які надані ними під час розгляду справи. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв?язок наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Позивач є власником земельної ділянки площею 5.7504 га., кадастровий номер [NUMBER] наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження Барвінківської райдержадміністрації від 6 червня 2002 року № 146. В матеріалах справи є оригінал та копія договору оренди землі належної позивачеві площею 5.7504 га. кадастровий номер [NUMBER], розташованої на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області. Вказаний договір було укладено 30 березня 2007 року строком на 15 років та діяв з моменту його державної реєстрації, яка здійснена Барвінківським районним відділом реєстрації земель 14 грудня 2007 року за реєстровим номером 040768400184 в Державному реєстрі. Договір було укладено у чотирьох примірниках, що мають однакову юридичну силу. До вказаного договору додається акт визначення меж земельної ділянки в натурі і акт приймання - передачі земельної ділянки без дати їх складання. Позивач в судовому засіданні заявив, що підписи в зазначеному договорі та акті приймання - передачі земельної ділянки, йому не належить, зазначених документів позивач у 2007 році не підписував. Про існування договору оренди та його реєстрацію у відповідному органі позивач дізнався у 2014 році при зверненні до відділу Держкомзему у Барвінківському районі Харківської області, де ним було отримано і оригінал договору оренди землі, який разом з матеріалами справи був предметом експертного дослідження. 5 січня 2015 року за клопотання позивача та його представника судом було призначено судову - почеркознавчу експертизу. З висновку судово - почеркознавчої експертизи, проведеної ХНДІСЕ ім. засл. професора Бокаріуса від 16 квітня 2015 року № 251 вбачається, що підписи від імені [PERSON] у договорі оренди землі, укладеному 30.03.2007 року між [PERSON], з одного боку та ТОВ АФ «Лан», з іншого боку, розташований на 4 - ій сторінці документа в графі «Орендодавець» та акті прийому - передачі земельної ділянки без номера та без дати, розташований в графі «Земельну ділянку здав: [PERSON]», - виконані не [PERSON], а іншою особою. Відносини сторін, пов?язані з орендою землі регулюються ЗК України, ЦК України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст.. 2 Закону України «Про оренду землі»). Згідно статтям 13 - 19 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов?язання, відповідно до яких орендодавець за плату «Розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачається умовами договору, які не можуть суперечити законам України», передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Згідно ст.. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору і вимог ст.. 210 ЦК України, ст.. 125 ЗК України щодо реєстрації договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнено згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції іншою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п?ятою та шостою ст.. 203 цього Кодексу. За умовами ст.. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутнішній волі. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документу, в якому фіксуються правові наслідки. З вищезазначеного вбачається, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з яким закон пов?язує визнання правочинів недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам закону; додержання встановленої форми правочину; правоздатність сторін; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Та обставина, що відповідач деякий час фактично користувався земельною ділянкою позивача, а останній отримував орендну плату, не змінює викладеного вище висновку суду, оскільки не свідчить про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договорів оренди, наприклад, щодо строків їх дії. Відповідно до роз?яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недійсним може бути визнано лише укладений договір. Така правова позиція була висловлена у Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-99 ц 13), та відповідно до ст. 360.7 ЦПК України, є обов?язковою для всіх суб?єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Враховуючи викладене, у суду є всі підстави вважати, що у позивача не було волевиявлення на у кладення зазначеного вище договору оренди землі, у в відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України вказаний договір оренди слід визнати недійсним у зв?язку з недодержанням з моменту вчинення правочину стороною вимоги, встановленої ч. 3 ст. 203 ЦК України. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що саме у нього знаходився оригінал договору оренди землі, який не був предметом експертного дослідження, оскільки у відповідності до ст.. 43 Договору оренди землі, договір укладено у чотирьох примірниках, що мають однакову юридичну силу… І саме оригінал договору оренди землі, який був отримано позивачем у відділі Держкомзему Барвінківського району (а.с. 61 - 62) був предметом експертного дослідження. Крім того, у судовому засіданні керівник ТОВ АФ «Лан» підтвердив достовірність свого підпису саме під вказаним договором оренди. Представник відповідача у судовому засіданні не ставив питання про призначення та проведення судово - почеркознавчої експертизи про оригіналу договору оренди, який знаходився у нього. Представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності. Так, 26 жовтня 2010 року позивач особисто отримав від відповідача за видатковим касовим ордером в рахунок авансу за оренду землі за 2010 рік. 28 листопада 2011 року позивачем також було особисто отримано від відповідача аванс за оренду земельної ділянки за 2011 рік. В цьому зв?язку представник відповідача вважає, що перебіг строку позовної давності розпочався не пізніше 27.10.2010 року і на час звернення позивача з позовом до суду, сплинув. З приводу на вказане суд зазначає, що строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу визначено ст.. 256 ЦК України як позовна давність. Відповідно до ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України в своїй постанові від 06.11.2009 року № 9 зазначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється з моменту вчинення правочину, а в відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про порушення прав позивача, про наявний договір оренди землі, позивачеві стало відомо у 2014 році. В цьому зв?язку, на думку суду, строк позовної давності не є пропущеним. У відповідності до положень ст.. 88 ЦПК України, всі понесені позивачем судові витрати необхідно стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved