Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання трудового договору розірваним, зобовязання внесення записів в трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі,компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що вона з 10.07.2012 року працювала у відповідача начальником відділу кадрів. Директор підприємства припинила виплату їй заробітної плати, починаючи з січня 2015 року, пояснюючи відсутністю коштів. 31.07.2015 року позивач направила на адресу відповідача та директора заяву про звільнення її з займаної посади з 31.07.2015 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в якій також просила виплатити їй заборгованість по заробітній платі та інші належні їй виплати, а також видати трудову книжку із відповідним записом про звільнення. Однак, вказані дії відповідачем вчинені не були, а тому позивач просить суд визнати розірваним з 31.07.2015 року трудовий договір, що був укладений 10.07.2012 року між нею та відповідачем на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, про що зобовязати останнього внести відповідний запис до її трудової книжки, стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Правова консалтингова компанія «Уктрансгруп інжиніринг» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 10080 грн. за період з 01.01.2015 року по 31.07.2015 року, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1183,56 грн., вихідну допомогу в розмірі 4320 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.08.2015 року по дату винесення рішення по справі. У судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним у позові та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представники відповідача до судового засідання не зявились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заперечення проти позову, в яких зазначили, що позивач на неодноразове запрошення відповідача зявитись до офісу та врегулювати спір не відреагувала. Крім того, відповідачем були подані заяви до правоохоронних органів щодо скоєння злочинів щодо нього, а сама незаконне заволодіння правовстановлюючими документами, бухгалтерською документацією, особовими справами, трудовими книжками працівниками та ін. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно з 10.07.2012 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу, виданими Управліннями Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 15.09.2015 року. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як було встановлено в судовому засіданні, директор підприємства припинила виплату позивачу заробітної плати, починаючи з січня 2015 року. 31.07.2015 року позивач направила на адресу відповідача та директора заяву про звільнення її з займаної посади з 31.07.2015 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Доказів протилежного відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст.116 цього Кодексу. Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. У звязку з тим, що відповідачем були порушені вищевказані норми закону, суд вважає що вимоги позивача щодо визнання розірваним з 31.07.2015 року трудовий договір, що був укладений 10.07.2012 року між сторонами та зобовязання відповідача внести відповідний запис до трудової книжки [PERSON] підлягать задоволенню. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У судовому засіданні встановлено, що розрахункові суми позивачем в день звільнення не отримані. Як слідує з матеріалів справи, заробітна плата позивачу не була виплачена за період з 01.01.2015 року по 31.07.2015 року. А отже суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату в розмірі 10080 грн. за вказаний період. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.08.2015 року по дату винесення рішення по справі в розмірі 6720 грн. У ст. 83 КЗпП України зазначено, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. А отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в розмірі 1183,56 грн. Згідно ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. А тому суд вважає, за необхідне стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 4320 грн. Розмір вищевказаних виплат суд бере із наступного розрахунку: Місяць 2015 рокуЗаборгованість по заробітній платіКомпенсація за невикористану відпусткуВихідна допомога січень1440,00 грн.Кількість днів невикорситаної відпустки: 25. 1440 * 12/365* 25 к.д. = 1183,561440 * 2/2 = 1440 * 3 = 4320 лютий1440,00 грн. березень1440,00 грн. квітень1440,00 грн. травень1440,00 грн. червнень1440,00 грн. липень1440,00 грн. Всього10080,00 грн.1183,56 грн.4320 грн. Суд не приймає до уваги письмові заперечення проти позову відповідача з огляду на вищенаведені докази. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved