Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 08.10.2010 року у розмірі 19195,80 грн. та судові витрати у розмірі 1762,00 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. Відповідач звернувся до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 08.10.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 2100,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим заборгованість за кредитом станом на 24.10.2018 року становить 19195,80 грн. Судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 1 ст. 274 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 04.03.2019 року відповідачем було надано відзив на позовну заяву. В обгрунтування заперечень проти позову відповідачем зазначено, що позивачем не надано пояснення щодо суми заборгованості за кредитним договором, а саме, не надано пояснення щодо нарахування заборгованості по процентам та комісією, а також нарахування пені, штрафів, неустойки. Тому, позивач вважає, що заявлені суми процентів до стягнення не грунтуються на умовах кредитного договору і наданому позивачем розрахунку, а тому і не підлягають задоволенню. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами кредитного договору, позивач не надав. Відповідач також зазначила, що матеріали справи не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості за кредитним договором у розмірі 19195,80 гривень, враховуючи що згідно анкети-заяви нею, [PERSON] , отримано кредит у розмірі 2100,00 гривень. Щодо нарахування і пені, і штрафу відповідач зазначила, що це подвійна цивільно-правова відповідальність, а тому, відповідно до ст. 61 Конституції України, стягненню з неї не підлягає. Крім того, звернула увагу суду на те, що розмір пені значно перевищує розмір тіла кредиту. Вказала, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідна картка, передбачена умовами Заяви, була видана саме їй, [PERSON] , а також те, що позивачем не надано доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку та виписки по даному рахунку. Враховуючи викладене вище просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, відповідачем було подано клопотання про витребування доказів, в якому просила витребувати у позивача первинні бухгалтерські документи, відносно видачі кредиту №/н від 08.10.2010 року та його часткового погашення, яке ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2019 року залишено без задоволення. 29.03.2019 року представник позивача надав відповідь на відзив, де зазначив, що заява відповідача не обгрунтована. Просив суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, та заяви по суті справи, дослідивши матеріали справи, нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що між сторонами виникли договірні зобов`язання із приводу надання кредиту, які регулюються главою 71 ЦК України та загальними положеннями ЦК України про зобов`язання та договір. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» з 21 травня 2018 року змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», що підтверджується копією статуту Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк». [PERSON] звернулась до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 08.10.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 2100,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно п. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки Банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, встановлено, що між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений. Щодо строків позовної давності, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно ст. 257 ЦК України. Однак, за змістом ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до п.1.1.7.31 «Умов та Правил надання банківських послуг», строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років (а.с. 29). Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущений. Згідно з п. 2.1.1.2.3 «Умов та Правил надання банківських послуг», клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт (а.с. 33). У разі незгоди зі змінами «Умов та Правил надання банківських послуг» або «Тарифів банку» клієнт має право надати Банку заяву про розірвання договору, виконавши умови п. 2.1.5.4 Договору. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не надано доказів звернення із заявою про розірвання договору до Банку. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг». Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 12). Окрім цього, відповідачу було надано для ознайомлення Умови та правила у письмовому вигляді, ознайомлення з якими засвідчено особистим підписом відповідача (а.с. 12). Відповідно до п. 1.1.7.11 «Умов та правил надання банківських послуг» Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий самий строк (а.с. 27). За змістом ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Дія договору між сторонами також підтверджується користуванням відповідачем картковим рахунком, де прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, та вбачається, що відповідач користувалась коштами, отримувала кошти через банкомат, а отже й отримувала кредитну картку, «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача, баланс станом на дату укладення договору, всі операції за картковим рахунком (а.с. 105-106). Крім того, факт отримання відповідачем картки Банку підтверджується фотознімком, який міститься в матеріалах справи (а.с. 108), а також довідкою позивача (а.с. 104). Із виписки наданої представником позивача, яка має статус первинного документу, вбачається, що відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалась кредитними коштами. Суд вважає, що користуючись кредитними коштами, відповідачу були відомі і зрозумілі умови договору, а тому твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 Договору (а.с. 36). Овердрафт (п. 1.1.1.63 Договору) - короткостроковий кредит, який надається Банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування. Згідно до ч. 1,2 ст. 549 ЦК України та п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим Договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 24.10.2018 року, за відповідачем виникла заборгованість у розмірі 19195,80 грн. (а.с. 10-11), яка складається з наступного: - 40,79 грн. - тіло кредиту; - 3182,85 грн. - нараховано процентів за користуванням кредиту; - 14581,88 грн. - нараховано пені; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована складова); - 890,28 грн.- штраф (процентна складова). Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, клопотання про контррозрахунок чи проведення судово-економічної експертизи з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором не надано, а тому підстави вважати даний розрахунок заборгованості неналежним відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. В контексті ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й теж саме порушення строків виконання грошового зобов`язання за кредитним договором свідчить про недотримання положень закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення. Тлумачення ст.ст. 3, 549 ЦК України дозволяє стверджувати що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися слід враховувати справедливість і розумність, тому суд має визначити стягнення якого виду неустойки є нерозумним і несправедливим з урахуванням їх розміру. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 664/2784/15-ц, яка є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанції відповідно до ст. 417 ЦПК України. Суд приймає до уваги викладені у відзиві посилання відповідача, щодо подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, та вважає, що до стягнення підлягає лише один вид неустойки. Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне стягнути з відповідача неустойку лише у вигляді штрафу, та присудити до стягнення заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 4613,92 грн., яка складається з наступного: - 40,79 грн. - тіло кредиту; - 3182,85 грн. - нараховано процентів за користуванням кредиту; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована складова); - 890,28 грн.- штраф (процентна складова). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» є законними, обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем визнано ціну позову у розмірі 19195,80 грн., тобто судовий збір по справі, станом на подання позовної заяви до суду, складає 1762,00 грн. Враховуючи процент задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті витрати на оплату судового збору у розмірі 422,88 грн. (1762,00 грн. - 1339,12 грн. (76% судового збору) = 422,88 грн. - вимоги про стягнення заборгованості, які задоволено на 24%).

Outcome: partial