Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що йому належить на праві власності квартира [ADDRESS]. Однак, в порушення його прав як власника квартири, відповідач продовжує проживати в спірній квартирі. До того ж, окрім перешкод у володінні та користуванні отриманою у власність квартирою, він зазнає незручностей та ймовірних у майбутньому втрат у зв'язку з накопиченням відповідачем боргів за користування житлово-комунальними послугами в його квартирі, та можливим відключенням від мережі постачання послуг. У зв'язку з чим просив усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача та інших осіб, звільнення квартири від їх речей, з одночасним вселенням його до квартири. В процесі розгляду справи уточнив позовні вимоги та просив суд вселити його до спірної квартири, оскільки не вважає себе вправі самостійно ламати вхідні замки на дверях та самостійно займати своє житло. Він неодноразово приходив до квартири, намагався порозумітися з відповідачем, але вона жодного разу навіть не відчинила дверей, не пішла на контакт, та не припинила чинити перешкоди в користуванні його майном. В судове засідання позивач не з'явився, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. В разі неявки відповідача в судове засідання не заперечував щодо заочного порядку розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце слухання справи сповіщалася згідно норм процесуального законодавства, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала, що дає підстави прийняти рішення по суті спору без присутності відповідача, по доказам, наданим стороною позивача. В судове засідання треті особи не з'явилися, про день, час та місце слухання справи сповіщалися згідно норм процесуального законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що 27.11.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно умов якого [PERSON], як майновий поручитель [PERSON] за договором позики від 27.11.2009 року, зобов'язалася передати квартиру [ADDRESS] (предмет іпотеки) в рахунок виконання зобов'язання [PERSON] 22.05.2010 року та 17.02.2011 року до Договору про задоволення вимог іпотеко держателя вносилися зміни та доповнення в частині розміру зобов'язання та строку його виконання. 27.04.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено рішення, яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], шляхом надання [PERSON] права на продаж предмету іпотеки; виселено [PERSON], передано предмет іпотеки [PERSON], стягнуто судові витрати. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2016 року рішення першої інстанції від 27.04.2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та надання [PERSON] права на продаж предмета іпотеки скасовано, та відмовлено в цій частині позовних вимог. 27.05.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 02.06.2016 року [PERSON] на адресу [PERSON] та [PERSON] були направлені повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та про відступлення вимоги за іпотечним договором. 12.08.2016 року на адресу [PERSON] та [PERSON] були направлені вимоги про усунення порушення виконання зобов'язання з повернення боргу за договором позики, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки та добровільне виселення з квартири, що є предметом іпотеки. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статей 386, 391 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. По даній справі позивач просить його вселити до спірної квартири, посилаючись на те, що він не вважає себе вправі самостійно ламати вхідні замки на дверях та самостійно займати своє житло, що він неодноразово приходив до квартири, намагався порозумітися з відповідачем, але вона жодного разу навіть не відчинила дверей, не пішла на контакт, та не припинила чинити перешкоди в користуванні його майном. Однак, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивач, який проживає в м. Харкові, не надав жодного доказу (чи посилання на наявність такого) з приводу чинення відповідачем перешкод в вселенні та користуванні спірною квартирою. Про всі судові засідання позивач був повідомлений належним чином, однак не виявив бажання з'явитися до суду. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Норма даної статті встановлює, що доказування є обов'язком сторони. Суд не вправі вимагати у сторін надавати докази. Саме позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову. Таким чином, розподіл обов'язків щодо доказування у цивільній справі здійснюється на підставі одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачем не доведено (не надано належних та допустимих доказів) позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed