Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій зазначає, що він являється власником квартири № 112, розташованої за адресою: Харківська область, м. Лозова, пров. Жовтневий, буд. 1, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу № 272 від 17 червня 1997 року, посвідченого Лозівською філією Харківської товарної біржі, а також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зазначеній квартирі протягом останнього часу проживає він, позивач - [PERSON]. Окрім цього в останній лише зареєстрована, але фактично не проживає його колишня дружина - [PERSON], яка ще у січні 2004 року, зібравши всі свої особисті речі добровільно покинула квартиру [ADDRESS], переїхавши на постійне місце проживання до іншого помешкання. Той факт, що відповідач протягом тривалого часу відсутня та не зявляється за місцем своєї реєстрації у звязку з добровільним переїздом до іншого помешкання підтверджується відповідними актами про не проживання, які складалися протягом всього часу відсутності [PERSON] у спірному помешканні та які додаються до позову. Окрім цього, правдивість зазначених відомостей може бути підтверджена поясненнями сусідів [PERSON] та [PERSON], клопотання про допит яких у судовому засіданні міститься у резолютивній частині позову. Відповідач добровільно покинула квартиру, в якій до цього часу залишається зареєстрованою, перевезла всі особисті речі, ніхто перепони у її проживанні не чинив і не чинить, вхід у квартиру для відповідача є вільним, але вона не виявляє бажання повертатися, витрати по утриманню житла ніякі не несе, комунальні платежі не сплачує. Отже, з січня 2004 року і по даний час у спірній квартирі відповідач не проживає, заборгованість по оплаті комунальних послуг, яка утворилась за всі ті роки, коли відповідач був зареєстрований у квартирі і не проживав в останній, ним з великими зусиллями виплачувалась самостійно, він власними силами здійснює оплату поточних платежів, але, особливо протягом останнього року, коли вартість комунальних послуг збільшується все більше і більше, він не має можливості оплачувати повною мірою поточні платежі з комунальних послуг, які нараховується на відповідача, відсутність якої також позбавляє його можливості оформити субсидію. За таких обставин, позивач просить суд визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №112 у буд. 1, розташованому за адресою: Харківська область, м. Лозова, пров. Жовтневий; не стягувати з [PERSON] на його користь судові витрати, понесені ним при звернені до суду. Позивач у судове засідання зявився, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, пояснивши, що він з 30.03.1991 року по 21.10.2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [INFO], але фактично не проживає з січня 2004 року, її особистих речей там немає, за комунальні послуги не сплачує, до теперішнього часу не виявила бажання повернутися, а отже вона добровільно покинула місце реєстрації, не проживає у квартирі тривалий час, він не має змоги отримати субсидію, тому вважає, що вона втратила право користування вказаним житлом. Відповідач у судове засідання не зявилася, однак зявився її представник за довіреністю [PERSON], який просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна квартира не належить до державного чи громадського житлового фонду, оскільки вона була придбана 17.07.1996 року подружжям [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу, який був зареєстрований 30.03.1991 року. Відповідача [PERSON] неможна визнати такою, що втратила право користування цією квартирою, оскільки вона належить до приватного житлового фонду та виниклі правовідносини регулюються не нормами, які містяться у главі 2 ЖК України, а главою 6 ЖК України, в якій немає норм, які б передбачали порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у звязку з її відсутністю у житловому приміщенні. Крім того, вказана квартира в силу вимог ст. 60 Сімейного Кодексу України, ст. 368 ЦК України, є спільною сумісною власністю подружжя. Вони зверталися до суду із позовом про поділ майна подружжя, однак у задоволенні позову було відмовлено за пропуском строку давності. Після розірвання шлюбу відповідач дійсно виїхала із квартири у квітні 2005 року, всі особисті речі та спільне майно подружжя залишилося в квартирі, вона декілька раз намагалася забрати свої речі чи потрапити до житла, але вхідні замки в дверях квартири змінені, ключів вона не мала. З питання вселення до квартири вона нікуди не зверталася. Починаючи з 2005 року відповідач разом з сином проживає у м. Харкові у найманій квартирі, іншого житла не має, у них була усна домовленість щодо користування квартирою, що є поважною причиною відсутності її за місцем реєстрації. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 30.03.1991 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який розірвано 21 жовтня 2008 року, що підтверджується поясненнями сторін, записами у паспорті позивача та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 6, 36, 51). Згідно договору купівлі-продажу № 272 від 17.06.1997 року, посвідченого Лозівською філією Харківської товарної біржі та зареєстрованого 18.06.1997 року в Лозівському БТІ в реєстровій книзі № 46 за реєстровим № 7006, на праві особистої власності позивачу [PERSON] належить квартира № 112, яка розташована в будинку № 1 по пров. Жовтневому в м. Лозова Харківської області, що також підтверджується технічним паспортом на квартиру, виготовленого Лозівським БТІ 25.07.1995 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 31471647 від 23.12.2014 року (а.с. 13-18). За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що вказана вище квартира придбана в період шлюбу сторін, але право особистої власності зареєстровано за [PERSON], відповідач [PERSON] зверталася до Лозівського міськрайонного суду Харківської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за рішенням суду від 13.10.2015 року у позові їй було відмовлено за пропуском строку позовної давності. Рішення набрало законної сили 24.10.2015 року (а.с. 87-88). За ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на викладене, позивач до теперішнього часу залишається єдиним власником спірної квартири та може здійснювати своє право на власний розсуд. Згідно довідки КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області від 28.10.2014 року та відповіді на запит суду Лозівського РВ ГУДМС України в Харківській області від 14.01.2015 року, за адресою: [ADDRESS], зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с. 8, 21). На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Враховуючи викладене, до даних правовідносин застосовуються положення Житлового кодексу УРСР. У відповідності до ст. 71 ч. 1 Житлового Кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. З огляду на правові позиції п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 (зі змінами), у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] в 2005 році добровільно виїхала з означеної квартири та проживає в м. Харків, що не заперечували самі сторони. Крім того, факт не проживання з 2005 року відповідача [PERSON] за місцем реєстрації підтверджується актами комісії у складі представників КП «Комжитло» Лозівської міської ради Харківської області та сусідів квартир 109, 110, 111, 113 (а.с. 9-10). Вищезазначені докази підтверджують відсутність [PERSON] в квартирі з 2005 року, і не оспорюються наданими відповідачем та її представником доказами своєї відсутності. Так, з пояснень представника відповідача [PERSON] вбачається, що [PERSON] дійсно виїхала із спірної квартири в 2005 році, на даний час мешкає у м. Харкові. На підставі ст. 10 ч. 3, ст. 60 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Що стосується доводів представника відповідача, що відповідач неодноразово приїжджала до місця своєї реєстрації, однак не могла потрапити до спірної квартири, так як позивач змінив замки в дверях квартири та чинив їй перешкоди у проживанні, нічим не підтверджуються, оскільки заяв до правоохоронних органів [PERSON] ніяких не подавала і до суду з питання поновлення її прав у користуванні житловим приміщенням та вселення також не зверталася. Поважність причин відсутності [PERSON] за адресою реєстрації ні відповідачем, ні її представником не доведена. Отже, в указаній квартирі [PERSON] не проживає з 2005 року по теперішній час. Остання добровільно покинула квартиру, в якій до цього часу залишається зареєстрованою, ніхто перепони у її проживанні не чинив, витрати по утриманню житла ніякі не несе, комунальні платежі не сплачує. Згідно ст. 72 Житлового Кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені законом строки, провадиться у судовому порядку. У зв'язку з вищенаведеним, суд вважає, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [INFO], понад шість місяців без поважних причин, а тому вона втратила право на користування вказаним житловим приміщенням. Оскільки позивач просив не стягувати судові витрати з відповідача, суд не стягує їх з [PERSON].

Outcome: approved