Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить: визнати рішення Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області «Про затвердження технічної документації землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку ТОВ «Бігтур» від 24.02.2009 року № 111-28/2-V незаконним; визнати договір оренди земельної ділянки від 06.04.2009 року, що укладений між Переяслав-Хмельницькою міською радою Київської області та ТОВ «Бігтур» недійсним; скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 06.04.2009 року, укладеного між Переяслав-Хмельницькою міською радою Київської області та ТОВ «Бігтур»; зобов'язати ТОВ «Бігтур» повернути земельну ділянку площею 0,7773 га, що розташована по [ADDRESS] до земель Переяслав-Хмельницької міської ради у стані, придатному для використання за цільовим призначенням та судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що оскаржуване рішення міської ради прийнято з порушення норм законодавства, що встановлено рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22.07.2015. Цим же рішенням встановлено, що оспорюваний договір оренди також був укладений з порушенням норм ЗК України. З цього ж рішення суду вбачається, що перебіг строку позовної давності розпочався з 08.10.2014, а тому строк позовної давності ним не пропущений. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав, що зазначені в позові та підтверджені наявними у справі письмовими доказами. Представники відповідачів вважають, що у позові слід відмовити в зв'язку з безпідставністю вимог та пропуском строку позовної давності, оскільки позивач, як депутат Переяслав-Хмельницької міської ради ще у 2009 році знав про існування оскаржуваного рішення та оспорюваного правочину. Також вказують на те, що позивач на час уточнення позовних вимог не був депутатом міської ради, а тому не уповноважений на пред'явлення такого позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази, перевіривши їх належність та допустимість суд встановив наступне. З пояснень представника позивача та представників відповідача вбачається, що позивач мав статус депутата Переяслав-Хмельницької міської ради не лише на час пред'явлення позову, а й у 2009 році, коли приймалося оскаржуване рішення та укладався оспорюваний договір оренди земельної ділянки. Проте, належних та допустимих доказів наявності у позивача статусу депутата Переяслав-Хмельницької міської ради у 2009 році, представниками сторін суду не надано. З копії посвідчення №04 від 05.11.2010 вбачається, що позивач був обраний депутатом Переяслав-Хмельницької міської ради VI скликання. З довідки Переяслав-Хмельницької міської виборчої комісії від 09.12.2015 № 262 вбачається, що позивач не є депутатом Переяслав-Хмельницької міської ради за результатами чергових виборів депутатів місцевих рад 25.10.2015. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. З копії рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22.07.2015, що набрало законної сили 17.08.2015 не вбачається, що у період прийняття оскаржуваного рішення та укладення оспорюваного правочину позивач мав статус депутата міської ради. З тексту цього рішення вбачається, що саме позивач пояснив, що позов було подано ним як депутатом міської ради. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Представник позивача вважає, що право позивача на звернення до суду з даним позовом випливає із змісту Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». Відповідно до ст. 2 цього Закону депутат сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі - депутат місцевої ради) є представником інтересів територіальної громади села, селища, міста чи їх громад, який відповідно до Конституції України і закону про місцеві вибори обирається на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування на строк, встановлений Конституцією України. Депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов'язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування. Повноваження депутата місцевої ради визначені ст. 11 вищевказаного Закону відповідно до якої у виборчому окрузі депутат місцевої ради має право: 1) офіційно представляти виборців свого виборчого округу та інтереси територіальної громади в місцевих органах виконавчої влади, відповідних органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах і організаціях незалежно від форми власності з питань, що належать до відання органів місцевого самоврядування відповідного рівня; 2) брати участь з правом дорадчого голосу у засіданнях інших місцевих рад та їх органів, загальних зборах громадян за місцем проживання, засіданнях органів самоорганізації населення, що проводяться в межах території його виборчого округу; 3) порушувати перед органами і організаціями, передбаченими пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадовими особами, а також керівниками правоохоронних та контролюючих органів питання, що зачіпають інтереси виборців, та вимагати їх вирішення; 4) доступу до засобів масової інформації комунальної форми власності з метою оприлюднення результатів власної депутатської діяльності та інформування про роботу ради в порядку, встановленому відповідною радою; 5) вносити на розгляд органів і організацій, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадових осіб пропозиції з питань, пов'язаних з його депутатськими повноваженнями у виборчому окрузі відповідно до закону, брати участь у їх розгляді. При здійсненні депутатських повноважень депутат місцевої ради має також право: 1) на депутатське звернення, депутатський запит, депутатське запитання; 2) на невідкладний прийом; 3) вимагати усунення порушень законності і встановлення правового порядку. За нормою ст. 15 цього ж Закону депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу у разі виявлення порушення прав та законних інтересів громадян або інших порушень законності має право вимагати припинення порушень, а в необхідних випадках звернутися до відповідних місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також до правоохоронних і контролюючих органів та їх керівників з вимогою вжити заходів щодо припинення порушень законності. У разі виявлення порушення законності депутат місцевої ради має право на депутатське звернення до керівників відповідних правоохоронних чи контролюючих органів. Тобто, ні нормами ЦПК України, ні нормами Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» не передбачено право депутата місцевої ради звертатися до суду з позовом в інтересах територіальної громади села, селища, міста чи їх громад. Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах 16 грудня 2015 року розглянув справу № 6 - 2510 цс 15, предметом якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного цивільного права за п. 10 частини другої статті 16 ЦК України та повинна пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні представником позивача не доведено, що оскаржуване рішення чи оспорюваний правочин порушує права, свободи чи інтереси позивача як фізичної особи та громадянина. Також судом не встановлено підстав для залишення позову без розгляду чи закриття провадження в справі. Стосовно заяв представників відповідачів про застосування строку позовної давності та твердження представника позивача, з посиланням на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22.07.2015, що строк позовної давності слід відраховувати з 08.10.2014, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 3607 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Правова позиція Верховного Суду України, що викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року N 6-895цс15, є такою, що за змістом статті 257, частини другої статті 264, частин четвертої, п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України, частини першої статті 118, частини першої статті 122 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності. Отже, суд погоджується з такою правовою позицією Верховного Суду України і відповідно до ч. 2 ст. 3607 ЦПК України не бере до уваги висновки суду першої інстанції, що викладені в тексті рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22.07.2015 та приходить до висновку, що навіть за умови набуття права на звернення до суду з таким позовом, позивач пропустив строк позовної давності. Виходячи з усталеної судової практики (узагальнення Верховного Суду України) та рекомендацій, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі, є насамперед сторони правочину. Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК України й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову позивача на тій підставі, що він не мав права на звернення до суду з такими вимогами і не довів зворотного. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed