Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що 23 липня 2010 року між ТОВ «ОЙЛТРЕЙД - СОЮЗ» та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться в [ADDRESS], відповідно до п. 4.4 якого зміст Земельного кодексу України сторонам роз'яснено. Попереднім власником вказаного вище нерухомого майна було ВАТ «Путивльське автотранспортне підприємство 15944», з яким 12 травня 2008 року позивач уклав договір оренди земельної ділянки, загальною площею 3,0469 га. Головою правління вказаного Товариства був відповідач. 10.06.2008 на підставі ухвали Господарського суду Сумської області вказане нерухоме майно від ВАТ «Путивльське автотранспортне підприємство 15944» перейшло до ТОВ «ОЙЛТРЕЙД - СОЮЗ» та було зареєстровано в Путивльському бюро технічної інвентаризації та проектування 05.05.2009 року за № 290 та в реєстрі права власності на нерухоме майно 25.05.2009 року за №21762482. До теперішнього часу відповідач не оформив відповідних документів на земельну ділянку під нерухомим майном, що знаходиться в [ADDRESS] та продовжує використовувати земельну ділянку, що належить позивачу без належним чином оформлених документів, що підтверджують право власності або право оренди на земельну ділянку за вказаною вище адресою. Внаслідок цього втрати міського бюджету, які полягають у недоотриманні орендної плати за землю за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року складають 228609 грн. 39 коп. З метою врегулювання спору в досудовому порядку міською радою було направлено відповідачу рекомендованим листом претензію - вимогу від 17.10.2016 про сплату збитків. У подальшому 11.11.2016 районною комісією було визначено розмір збитків, які мають бути сплачені до міського бюджету за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, однак відповідачем так і не було оформлено необхідних документів та не сплачено завдані збитки, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на користь Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області в рахунок відшкодування збитків, завданих використанням земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], без правовстановлюючого документу, які полягають у недоотриманні орендної плати за землю за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року в розмірі 228609 грн. 39 коп., а також судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору. Представник позивача заявлені вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник не погоджується в повному обсязі із заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, а також такими, що не відповідають фактичним обставинам, а порушене, як вважає позивач право, не належало йому на час спірних відносин та не підлягає захисту. Окрім того, жодний із законів не встановлює правопорушення, на яке посилається позивач, як на правову підставу відповідальності. Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно договору оренди землі від 12 травня 2008 року, а також Акту прийому-передачі земельної ділянки від 13.06.2008, Путивльська міська рада надала, а ВАТ «Путивльське автотранспортне підприємство 15944», в особі голови правління [PERSON], прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, загальною площею - 3,0469 га, яка розташована в [ADDRESS] (а.с.8-13). Згідно Ухвали Господарського суду Сумської області від 10.06.08, якою затверджено мирову угоду, ВАТ «Путивльське автотранспортне підприємство 15944» передає у власність ТОВ «ОЙЛТРЕЙД - СОЮЗ» в рахунок погашення грошового боргу нерухоме майно, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 6-7) Як вбачається з договору купівлі-продажу від 23.07.2010, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. (далі - Договір), ТОВ «ОЙЛТРЕЙД - СОЮЗ» передав у власність [PERSON] нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташоване на земельній ділянці Путивльської міської ради, площею 3,0469 га, право власності на яке зареєстроване 26.08.2010 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.14,15). Згідно Інформаційної довідки Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.10.2016 №71477636, Путивльська міська рада Путивльського району Сумської області на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», серія та номер:5245-ІV, виданий 06.09.2012, видавник ВРУ, є власником земельної ділянки, площею 3,0469 га для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг і допоміжних операції, що розташована за адресою: [ADDRESS], право власності на яку зареєстроване міською радою 01.06.2016 (а.с.16). Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Суб'єктами права на землі комунальної власності згідно статті 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні. Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Статтею 206 ЗК України та статтею 2 Закону України «Про плату за землю» визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про плату за землю» передбачено, що за земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата. За приписами статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до частини 2 статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на який вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Таким чином, право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору (оренди, емфітевзису, суперфіцію). При розгляді даної справи судами встановлено, що після оформлення [PERSON] права власності на будівлі, розташовані на земельній ділянці площею 3,0469 га за адресою: [ADDRESS], договір оренди вказаної земельної ділянки він не укладав, орендної плати за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовуються для розміщення об'єктів нерухомого майна. Згідно зі статтею 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок. Статтею 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За приписами статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. ЗК України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів. Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини першої статті 156 ЗК України). За змістом статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. З аналізу наведених норм вбачається, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено. Згідно з пунктом 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 (далі Порядок) власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, зокрема, неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян. Розміри збитків, у тому числі неодержані доходи згідно пунктом 2 Порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Отже, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє зробити висновок, що у випадку неукладення договору оренди, суперфіцію або інших правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені статтею 157 ЗК України та Порядком. (Правовий висновок Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-2588цс15). З метою врегулювання даного спору в досудовому порядку Путивльською міською радою було направлено [PERSON] рекомендованим листом претензію - вимогу про сплату збитків від 17.10.2016 №1891 (а.с.17-20). 11.11.2016 року комісією по визначенню та відшкодуванню збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам, створеною відповідно до розпоряджень голови Путивльської районної державної адміністрації від 10.12.2015 за №447 ОД та від 01.04.2016 за №120-ОД, складено акт №7 щодо визначення та відшкодування збитків заподіяних власникам землі та землекористувачам, згідно якого територіальній громаді м. Путивль - власнику земельної ділянки, площею 3,0469 га, що розташована в [ADDRESS] яка використовується [PERSON] без здійснення плати за користування, завдано збитків на загальну суму 203 187 грн. 36 коп. (а. с. 24-25). Згідно Витягів з технічної документації по грошовій оцінці земель від 04.03.2015 №879, №880 та від 22.08.2016 №563/86-16, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2014 рік складає 1 602 060 грн., за 2015 рік - 2 001 204 грн., за 2016 рік - 4 017 033грн. (а.с. 21-23). Судом встановлено, що [PERSON] користується вказаною ділянкою без правовстановлюючих документів з 23.07.2010. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Тобто, кількість днів використання [PERSON] земельної ділянки становить 1095 днів = 3 роки. Згідно рішень 17 сесії 6 скликання від 29.11.2011 року, 67 сесії 6 скликання від 27.11.2014, 75 сесії 6 скликання від 18.06.2015, розмір річної орендної плати за користування земельними ділянками промисловості затверджено на рівні 3% від їх нормативної грошової оцінки (а.с. 92-113). Таким чином, розмір неодержаних позивачем доходів за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року складає 48 063 грн. 20 коп. (1 602 060 грн. х 3%), за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 - 60 035 грн. 20 коп. (2 001 204 грн. х 3%), за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 - 120 510грн. 99 коп. (4 017 033 грн. грн. х 3%), а всього 228 609 грн. 39 коп. Таким чином, аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Беручи до уваги, що позовні вимоги позивача судом задоволено повністю, то сплачена позивачем сума судового збору у сумі 3429 грн. 14 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved