Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] та стягнути з нього на його утримання аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з 09 квітня 2014 року перебувала у шлюбі з [PERSON], [INFO] у них народився син [PERSON] в м.Семфірополь. Свідоцтво про народження видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні 24 червня 2015 року [NUMBER]. Відповідно до Довідки УДМС України в Херсонській області від 12.01.2017р. № 659/16 [PERSON], 25.02.2015р. є громадянином України. Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 11.05.2016р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З відповідачем не проживають з 2015 року. Всі питання щодо виховання сина вирішуються самостійно позивачем без участі та підтримки з боку відповідача. Син знаходиться на повному її утриманні. Для розвитку дитини вона прикладає всі свої зусилля та можливості. Працівниками Воїнського сільського поселення Красноперекопського району, де позивач фактично проживає проведено перевірку та складено акт обстеження житлово-побутових умов сім'ї від 08.11.2017р. Перевіркою встановлено, що для дитини створені всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку дитини. Відповідач не проявляє заінтересованості в подальшій долі сина, не цікавиться його розвитком, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною взагалі. Син навіть не знає який вигляд має його батько. Останній і єдиний раз в Україні, після народження сина позивач був у серпні 2015 року, коли сину було 6 місяців. З того часу відповідач не приїздить до України та жодним чином не підтримує матеріально. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, свідчать про ухилення від виховання дитини батьком, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх обов'язків. Син не отримує від батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Позивач [PERSON] до суду не з'явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказавши, що прибути в судове засідання в призначений судом дату та час дуже складно з огляду на тимчасове перебування території АРК під окупацією згідно законодавства України та значну відстань від місця проживання до суду. Надала згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, у відповідності до ч.9 ст. 74 ЦПК України, викликався через оголошення у пресі. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача та заявила про наявність підстав та доцільність позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на те, що він повністю ухилився від участі у вихованні дитини. Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи викладені в позовній заяві суд прийшов до наступного. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пп. 15,16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (з послідуючими змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Вирішуючи питання щодо оцінки доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Судом встановлено, що згідно актового запису про народження № 349 зробленого 24.06.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні у подружжя [PERSON] та [PERSON] [INFO] в м. Сімферополь народився син [PERSON]. Згідно довідки про реєстрацію особи громадянином України № 658/16 від 12.01.2017 року [PERSON], [INFO], є громадянином України, набувши громадянство на підставі ч.1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» згідно рішення УДМС України в Херсонській області від 27.12.2016 року. Згідно копії паспорту, відповідач - батько дитини [PERSON], [INFO], є громадянином Республіки Туреччина. Згідно рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 11.05.2016 року, яке набрало законної сили 24.05.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки про склад сім'ї виданої головою Воїнської сільської ради від 08.11.2017 року [PERSON] разом з сином та її батьками, проживають за адресою: [ADDRESS]. Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов громадян від 08.11.2017 року виданого Адміністрацією Воїнського сільського поселення Красноперекопського району Республіки Крим позивач [PERSON] разом із малолітнім сином проживає в будинку [ADDRESS], який складається з 3 кімнат та має загальну площу 67,7 кв.м. Будинок газифікований, обладнаний автономним опаленням та облаштований інженерними системами, а саме: електроосвітленням, водопостачанням та каналізацією. В будинку разом з [PERSON] та малолітнім [PERSON], проживає мати позивача [PERSON], [INFO], яка є власником будинку, та батько позивача - [PERSON], [INFO]. [PERSON] та її син проживають в окремій кімнаті вказаного будинку та користуються його іншими приміщеннями та комунальними послугами. Санітарно-технічний стан будинку добрий. Житлова площа відповідає установленій нормі житлової площі. Дитина знаходиться під постійним наглядом. Житлове приміщення відповідає санітарно-гігієнічним нормам та придатне для проживання неповнолітнього. Згідно довідки виданої лікарем-педіатром Воїнської амбулаторної загальної практики сімейної медицини від 09.11.2017 року [PERSON] регулярно відвідує дитячий кабінет дитини, за першим дзвінком з'являється до лікаря на прийом, забезпечує регулярні щеплення дитині. Дитина постійно доглянута та вихована. Усі аналізи дитини здаються вчасно. За весь час лікарського нагляду батько жодного разу не з'являвся. Згідно характеристики за місцем проживання наданої головою Воїнського сільського поселення Главою адміністрації Воїнського сільського поселення 08.11.2017 року [PERSON], яка проживає в будинку [ADDRESS], за час проживання зарекомендувала себе позитивно, є ввічливою, товариською, доброю та хорошою матір'ю. З односельчанами перебуває у дружніх стосунках, в конфліктних ситуаціях помічена не була. Матеріальне забезпечення сім'ї добре, дитина виховується в достатку. Не зловживає алкогольними напоями та наркотиками. Згідно листа заступника голови Великоолександрівської районної державної адміністрації Херсонської області [PERSON] вбачається, що обстежити умови проживання [PERSON] працівникам служби у справах дітей районної державної адміністрації не вдалося з причини не встановлення його місця проживання. Також в листі зазначено про те, що батьки у відповідності до ст. 164 СК України можуть бути позбавлені батьківських прав по відношенню до своїх дітей за ухилення від виконання батьківських обов'язків. Згідно висновку виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради - органу опіки та піклування Суворовського району м. Херсона від 24.11.2017 року № 2342 вказаний орган опіки та піклування вважає позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього [PERSON], [INFO], доцільним, з огляду на те, що батько дитини, який приїжджав один раз у серпні 2015 року, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самосійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, взагалі не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі: не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею всебічного розвитку. Крім того, органами опіки та піклування встановлено, що малолітній проживає за вищевказаною адресою з матір'ю та її батьками, де мати створила для сина належні умови, дитина всім необхідним забезпечена, має одяг та взуття по сезону, іграшки, окрему кімнату. Лікуванням дитини займається тільки матір. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що відповідач свідомо нехтує своїми обов'язками щодо виховання дитини, а отже у суду є підстави для застосування крайнього заходу впливу до відповідача у вигляді позбавлення його батьківських прав, що також обумовлюється необхідністю захисту інтересів дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved