Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.06.2011 позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 50000,00 доларів США до кінця вересня 2011 року, на підтвердження чого відповідач склав розписку про отримання грошових коштів. 16.03.2012 та 17.12.2012 відповідач повернув частину позичених грошових коштів 15000,00 доларів США та відповідно 10000,00 доларів США. Разом з тим, відповідачем порушено зобов'язання та борг не було повернуто в повному обсязі. У зв'язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 25000,00 доларів США, що на день подачі позову за курсом НБУ становить 323750,00 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача індекс інфляції у розмірі 54,390,00 грн. та судові витрати. В ході розгляду справи, представник позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь позивача 25000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.03.2016 становить 677250,00 грн. та інфляційні витрати у розмірі 312053,50 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов з наведених підстав. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Крім того, просили застосувати строки позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі обставини справи та дослідивши матеріали справи, перевіривши їх наявними доказами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 07.06.2011 позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 50000,00 доларів США до кінця вересня 2011 року, на підтвердження чого відповідач склав розписку про отримання грошових коштів. 16.03.2012 та 17.12.2012 відповідач повернув частину позичених грошових коштів 15000,00 доларів США та відповідно 10000,00 доларів США. Разом з тим, відповідачем порушено зобов'язання та борг не було повернуто в повному обсязі, а саме позивач залишився винним позивачу 25000 доларів США. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Крім того, згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поруч з наведеним, ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Крім того, згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Поруч з наведеним, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Поруч з наведеним, згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Враховуючи ту обставину, що відповідачем по справі, 16.03.2012 та 17.12.2012 було повернуто частину позичених грошових коштів у розмірі 15000,00 доларів США та відповідно 10000,00 доларів США, що беззаперечно свідчить про визнання відповідачем свого боргу або іншого обов'язку перед позивачем, що в свою чергу свідчить переривання перебігу позовної давності та спростовує посилання представника відповідача та відповідача про необхідність застосування строків позовної давності. Отже, суд приходить до висновку про те, що відповідачем порушено зазначений вище обов'язок із своєчасного виконання зобов?язань щодо повернення боргу, у зв?язку з чим, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 25000,00 доларів США підлягає задоволенню. Поруч з наведеним слід зазначити, що допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт отримання грошових коштів відповідачем у позивача та складання відповідачем розписки. Однак, з урахуванням положень ст. 533 ЦК України, суд вважає, що заборгованість що підлягає стягненню в іноземній валюті, підлягає сплаті у гривнях та визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Що стосується позовної вимоги про стягнення індексу інфляції, слід зазначити наступне. Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом № 15-93, «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 № 200, «Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29.12.2000 № 520, та іншими документами. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, як вже було зазначено вище, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди, у разі пред?явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28.03.2012 у справі 6-36736 вов 10). Системний аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що сплата боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Виходячи з вищевикладеного, оцінюючи в сукупності подані у справі докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» про стягнення заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 861,70 грн., 3% річних у розмірі 70,91 грн., інфляційну складову боргу в розмірі 111,25 грн. підлягають задоволенню. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір, оскільки позов підлягає задоволенню, вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial