Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що на підставі рішення тридцять другої сесії пятого скликання Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року, його батьку [PERSON] було передано у власність земельні ділянки в смт. Брусилів по вулиці Революції, 68 загальною площею\~0,4411 га, з яких\~0,15 га\~для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (кадастровий номер 1820955100:01:003:1471, державний акт ЯЛ№720067 від 13 серпня 2010 р.) і\~0,2911 га\~для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 1820955100:01:003:1472, державний акт ЯЛ№720068 від 13 серпня 2010 р.). За договором дарування від 04.01.2012 р. батько подарував житловий будинок за вказаною адресою та вищевказану земельну ділянку площею\~0,15 га\~для обслуговування цього будинку відповідачу [PERSON] рідному брату позивача. 24 листопада 2012 року батько позивача помер, а земельну ділянку площею\~0,2911 га успадкував відповідач [PERSON], який 03.04.2014 р. подарував цю земельну ділянку відповідачці [PERSON] У подальшому, рішення тридцять другої сесії пятого скликання Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року було скасовано постановою Брусилівського районного суду Житомирської області від 07 травня 2015 року по адміністративній справі №275/10/14-а у звязку з накладенням земельних ділянок, що були у власності батька на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні позивача. Позивач вважає, що протиправність та скасування вказаного вище рішення місцевої ради тягне визнання недійсними та скасування всіх правочинів та документів, виготовлених на їх підставі, оскільки ці правочини та документи унеможливлюють виготовлення ним технічної документації на земельну ділянку, якою він користується. Просив визнати недійсними та скасувати вищевказані державні акти, договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 04.01.2012 р., свідоцтво про право на спадщину від 25.07.2013 р., договір дарування від 03.04.2014 р. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх, додатково надав пояснення, з яких слідує, що у користуванні позивача, на підставі рішення виконкому Брусилівської селищної ради від 20.12.1993 р. №180 є земельна ділянка загальною площею\~0,25 га\~за адресою: смт. Брусилів, вулиця Макаренка, 21, з якої\~0,15 га використовується ним для обслуговування житлового будинку, а 0,10 га для ведення особистого селянського господарства. Межі цієї земельної ділянки не виносились в натуру, а утворились відповідно до його фактичного користування. Коли позивач вирішив оформити технічну документацію на цю ділянку, виявилось, що вона частково перебуває в межах земельних ділянок, на які було оформлене право власності покійного батька, а згодом переоформлено за договорами дарування та у спадщину. Це накладення унеможливило виготовлення технічної документації з землеустрою для оформлення позивачем у власність земельної ділянки у тій конфігурації, яка ним фактично використовується. Домовитись про добровільне відступлення частини земельних ділянок відповідачів, які перекривають площу фактично використовуваної ним ділянки, не вдалось, що обумовило звернення до суду. Вважає, що спір можливо вирішити лише шляхом скасування всіх правовстановлюючих документів теперішніх власників, повернення земельних ділянок відповідачів у комунальну власність, виготовлення нової технічної документації та повторного оформлення ділянок у власність місцевою радою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він добросовісно заволодів земельними ділянками, прийнявши одну з них в дар, а другу успадкувавши після смерті батька. Накладень меж земельних ділянок, що належали батькові та ділянки, яка використовується позивачем, він не визнає. Представник відповідачки [PERSON] позов не визнав, подав письмові заперечення і, окрім іншого, пояснив, що площа земельної ділянки, яка була виділена [PERSON] у власність, дійсно була помилково збільшена при оформленні технічної документації, але вона не перетиналась з ділянкою позивача і позивач погодив межі цієї земельної ділянки батька. Позивач безпідставно почав використовувати частину земельної ділянки свого батька і користувався нею. Хоча в його розпорядженні є достатньо площі, щоб забезпечити 0,25 га, на які він має право. Тому фактичне користування позивачем частиною земельних ділянок відповідачів не свідчить про те, що вона йому виділялась. Крім того, відсутні встановлені законом підстави визнання правочинів недійсними, про які вказано у позові. Відповідачі є добросовісними набувачами майна земельних ділянок, на підставі правочинів, що були укладені у встановленій законом формі з дотриманням на момент їх укладення всіх вимог законодавства. Тому обраний спосіб правового захисту не відповідає закону. Земельний кодекс не містить відповідної підстави позбавлення добросовісного набувача права власності на земельну ділянку через скасування первинного рішення органу місцевого самоврядування. Крім того, позивач оспорює право власності на землю відповідачів повністю, тоді як спірні відносини виникли лише в частині земельної ділянки, де вони перетинаються з фактично зайнятою позивачем землею. В інших частинах спір відсутній, зокрема, в частині, що зайнята житловим будинком відповідача. Тому немає підстав вимагати визнання правочинів недійсними в повному обсязі. Крім того, підставою отримання права власності батьком позивача на земельну ділянку площею 0,25 га було ще одне рішення - виконкому Брусилівської селищної ради від 20.12.1993 р. №180, яке не було скасовано. Представник Брусилівської селищної ради позов визнала, пояснила, що [PERSON] (покійному батькові) помилково була виділена земельна ділянка в більшому розмірі, ніж було встановлено рішенням місцевої ради, яка фактично накладалась на межі землекористування позивача. Постановою суду в адміністративній справі відповідне рішення місцевої ради про виділення земельної ділянки скасоване. Вважає, що виправити цю помилку з технічної точки зору можливо лише шляхом повернення права власності на спірні земельні ділянки до місцевої ради, оформлення нової документації з землеустрою на всю площу земельних ділянок, що в теперішній час належать відповідачам і прийняття відповідного рішення місцевою радою про передання їм у власність цих земельних ділянок у відкоригованих межах. З цих підстав підтримала позовні вимоги. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у Брусилівському районі Житомирської області позов підтримав та пояснив, що позивач фактично користується земельною ділянкою і межі цього землекористування дійсно перетинаються з земельними ділянками відповідачів. Державні акти на імя первісного власника - покійного [PERSON] на теперішній час не є правовстановлюючими документами на земельні ділянки відповідачів, оскільки їх право власності підтверджується наступними правочинами. Проте, оскільки виправити накладення площ можливо шляхом зміни технічної документації на земельні ділянки відповідачів, він підтримує позовні вимоги. Інші треті особи про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, у судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань не подали. Почувши пояснення сторін та третіх осіб, дослідивши подані сторонами докази, суд встановив наступні фактичні обставини по справі. Згідно державних актів на право власності на земельні ділянки площею 0,15 га\~для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (кадастровий номер 1820955100:01:003:1471, державний акт ЯЛ№720067 від 13.08.2010 р.) і\~0,2911 га\~для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 1820955100:01:003:1472, державний акт ЯЛ№720068 від 13.08.2010 р.), вказані земельні ділянки, на підставі рішення тридцять другої сесії пятого скликання Брусилівської селищної ради від 21 травня 2009 року, належали на праві власності [PERSON]. Згідно договору дарування від 04.01.2012 року, посвідченого Брусилівською державною нотаріальною конторою Житомирської області, [PERSON] подарував [PERSON] (відповідачу) житловий будинок за адресою: смт. Брусилів, вулиця Революції, 68 та земельну ділянку для його обслуговування площею 0,15 га, кадастровий номер 1820955100:01:003:1471. Право власності було зареєстроване за обдарованим. 24 листопада 2012 року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ТП №205794 від 29.11.2012 р. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу [PERSON], після смерті [PERSON], земельна ділянка площею 0,2911 га\~для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 1820955100:01:003:1472) успадкована [PERSON] Згідно договору дарування від 03.04.2014 р. вказана земельна ділянка площею 0,2911 га була подарована [PERSON] відповідачці [PERSON] Постановою Брусилівського районного суду Житомирської області від 07 травня 2015 р. по адміністративній справі №275/10/14-а, рішення тридцять другої сесії пятого скликання Брусилівської селищної ради від 21 травня 2009 року в частині передачі [PERSON] у власність земельних ділянок площею 0,15 га та 0,2911 га визнано протиправним та скасоване. Підставою прийняття такого судового рішення вбачається визначення судовою експертизою факти перетину земельних ділянок, виділених у власність [PERSON] з земельною ділянкою, що використовується позивачем [PERSON] Постанова суду першої інстанції не оскаржувалась і набула чинності. Позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21.03.2000 р. №68 є власником житлового будинку №21 по вулиці Макаренка в смт. Брусилові. Сторінка плану земельної ділянки у технічному паспорті вказаного будинку від 14.11.1996 р. не заповнена. Судом встановлено, що садиби позивача та відповідача [PERSON], не зважаючи на різні адреси, знаходяться поруч та межують. Матеріали адміністративної справи №275/10/14-а, які були досліджені під час провадження по цій цивільній справі, містять довідку Брусилівської селищної ради від 18.09.2013 року №1822, в якій зазначено, що позивач за адресою: Брусилів, вул. Макаренка, 21 користується земельною ділянкою площею 0,25 га. \~\~\~ Право користування земельною ділянкою первісно виникло у позивача згідно рішення правління колгоспу «Комсомолець» («Паризької комуни») від 29.09.1984 р. згідно протоколу №12, дані про що містяться в матеріалах адміністративної справи. Також в адміністративній справі міститься копія акту відводу земельної ділянки на забудову позивачу [PERSON] від 25 травня 1985 року. Проте відповідні графи щодо параметрів земельної ділянки: «ширина», «довжина», «площа», тощо - не заповнені. Підставою отримання земельної ділянки у користування позивача та, зокрема, його покійного батька також є рішення виконавчого комітету Брусилівської селищної ради народних депутатів від 20.12.1993 р. №180, згідно якому, позивачу та його батьку передано у користування земельні ділянки площею по 0,25 га кожному. Рішенням сорок другої сесії шостого скликання Брусилівської селищної ради від 04.10.2013 р. позивачу [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,25 га в натурі (на місцевості). В листі приватного підприємця [PERSON] від 17.10.2013 р. в адресу [PERSON] зазначено, що кадастрова зйомка його земельної ділянки виявила накладення її на земельну ділянку кадастровий номер 1820955100:01:003:1471, що належить [PERSON] Згідно висновків судової земельно-технічної експертизи №4-Е/15 від 06 квітня 2015 р., проведеної в межах вищевказаної адміністративної справи №275/10/14-а та дослідженої в якості доказу по цій цивільній справі, встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо земельних ділянок, які були виділені покійному [PERSON] не відповідає вимогам земельного законодавства. Фактичний порядок користування земельними ділянками не відповідає технічній документації з землеустрою, оскільки ці земельні ділянки накладаються на земельні ділянки, що перебувають у фактичному користуванні позивача [PERSON] З графічних додатків до висновку експертизи вбачається, що земельна ділянка, яка фактично використовується позивачем, у трьох місцях перетинає межі земельної ділянки, оформленої у власність його покійного батька та на теперішній час, належної відповідачам. Водночас, частина земельної ділянки під житловим будинком позивача з земельною ділянкою батька не перетинається. Так саме, не перетинаються земельні ділянки в частині, де розташований житловий будинок, що належить відповідачу [PERSON] Отже судом встановлено факт часткового перетину площ земельних ділянок, що перебувають у власності відповідачів із площею земельної ділянки, яка фактично обробляється позивачем. Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. Згідно ст.3 ЦПК України, в судовому порядку у цивільному судочинстві здійснюється захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач звернувся до суду за захистом свого майнового права на земельну ділянку, а саме, права користування, що виникло у нього на підставі рішення правління колгоспу «Комсомолець» («Паризької комуни») від 29.09.1984 р. згідно протоколу №12 та рішення виконкому Брусилівської селищної ради від 20.12.1993 р. №180. Водночас, згідно статті 22 Земельного кодексу Української РСР, 1970 р., у редакції, чинній станом на час виникнення права користування, забороняється приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними організаціями меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею. Аналогічні положення земельне законодавство містило і у наступних періодах. З матеріалів справи та пояснень представника позивача вбачається, що межі його земельної ділянки в натуру (на місцевості) не виносились, а вимоги його засновані лише на тому порядку користування земельною ділянкою, переважно, її частиною для особистого селянського господарства, який фактично склався з часом. Досліджені судом документи, зокрема, й щодо виділення земельної ділянки позивачу у 1983-1984 роках не містять описання параметрів, форми, конфігурації розміщення земельної ділянки, яка йому передана. Отже суд вимушений дійти висновку, що існування у позивача права на користування земельною ділянкою саме у таких параметрах, в яких він фактично її використовує, у судовому засіданні не доведено. Отже не доведено і порушення прав позивача на користування земельною ділянкою з боку відповідачів. Суд не погоджується з доводами сторони позивача про те, що всі правочини, здійснені після отримання у власність [PERSON] земельних ділянок мають бути визнані судом недійсними та скасовані на підставі ст. 203, 215 ЦК України лише через скасування судом рішення органу місцевого самоврядування про виділення землі у власність. По-перше, вимоги про визнання недійсними цивільно-правових угод з одночасним їх скасуванням позбавляє суд можливості належним чином визначити волевиявлення позивача, оскільки скасування та визнання недійсним є взаємовиключними поняттями. По-друге, позивач звертаючись до суду та вважаючи себе законним користувачем земельної ділянки, якою він фактично володіє, користується тим самим обсягом правового захисту, що й законний власник земельної ділянки. Проте, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~\~статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;\~\~правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Верховний Суд України, формулюючи правовий висновок у своїй постанові від 19.11.2014 р. по цивільній справі №6-170цс/14 зазначив наступне. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише\~\~ шляхом\~\~ подання\~\~ віндикаційного позову,\~\~ якщо\~\~для\~\~\~\~цього\~\~\~\~ існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Таким чином, належним способом захисту порушеного права власності в цій\~\~ситуації є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від\~\~ 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14. В цьому контексті, слід зазначити, що попередній власник земельних ділянок, які перебувають у власності відповідачів [PERSON] помер. З пояснень представника позивача, наданих при обґрунтуванні клопотання про залучення до участі у справі Брусилівської селищної ради, слідує, що позивач вважає належним власником цих земельних ділянок, в разі задоволення позову, саме Брусилівську селищну раду. Однак з боку Брусилівської селищної ради будь-яких позовів щодо витребування майна з чужого незаконного володіння не надходило и судових рішень з цього приводу сторонами не представлено. Крім того, в контексті обставин, встановлених судом, зокрема, з постанови суду від 07.05.2015 року по адміністративні справі №275/10/14-а, вилучення земельних ділянок, що були передані у власність громадян через помилку, припущену саме державними органами під час оформлення відповідних документів із землеустрою, не відповідатиме Статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідній практиці Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) по справі «Стретч проти Обєднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії» від 24 червня 2003 р., вказано, що є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його майна на підставі того, що державний орган порушив закон. Отже, позиція Суду полягає в тому, що особа субєкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладенні останніми відповідних договорів, а держоргани не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки. До того ж, в разі позбавлення відповідачів права власності на всю площу земельних ділянок, включаючи ту їх частину, де розташовані обєкти нерухомого майна і стосовно яких відсутній спір щодо меж їх користування, ставить можливість мирного володіння відповідачами своєю власністю в залежність від невизначених на майбутнє рішень колегіального органу місцевого самоврядування. А це суперечить принципу правової визначеності суспільних відносин, як складової принципу верховенства права. З врахуванням конкретних обставин справи, суд не може погодитись і з доводами сторони позивача щодо законності вимоги про скасування державних актів на право власності на земельні ділянки ЯЛ№720067 від 13.08.2010 р. та ЯЛ№720068 від 13.08.2010 р. на імя померлого [PERSON], оскільки, як вірно зазначив представник третьої особи, ці документи на теперішній час не є правовстановлюючими стосовно спірного майна і тому не утворюють актуальних правових наслідків. Спираючись на вищевикладені обставини, на підставі ст. 3, 41 Конституції України, ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 11, 16, 203-216, 388 Цивільного кодексу України, рішення Суду у справі «Стретч проти Обєднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії» від 24.06.2003 р., враховуючи правові позиції Верховного Суду України,

Outcome: dismissed