Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2016 року він являється власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Відповідач по справі являється сином колишнього власника житлового будинку, який фактично не проживає у вказаному будинку з 2014 року. З наведених підстав позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним будинком. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні висловив позицію про визнання позову. Заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин 1, 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до статей 317, 319, 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положенням статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. За змістом частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка площею 0,25 га розташовані по [ADDRESS] належать на праві власності [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2016 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с. 7-9). Той факт, що відповідач [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за вказаною адресою, з 2014 року не проживає в будинку, підтверджується Актом обстеження домоволодіння від 02.11.2020 (а.с. 6). За вказаних обставин суд приходить до висновку, що наявність реєстрації відповідача в житловому будинку, власником якого є позивач обмежує останнього у здійсненні прав на користування, володіння і розпорядження власністю, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у заявлений позивачем спосіб. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено 840,80 грн. судового збору (а.с. 1). Відповідно до статті 141, статті 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже позивачу підлягають поверненню з державного бюджету 420,40 грн., що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого ним при поданні позову (840,80 х 0,5 = 420,40). На підставі статей 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved