Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, де зазначає, що проживав однією родиною з відповідачем з жовтня 2012 року по червень 2014 року. При цьому вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, дбали один про одного, купували продукти харчування, одяг та інші речі домашнього вжитку. У 2013 році найшли чотирьохкімнатний будинок по [ADDRESS], який їм було запропоновано придбати. З власником цього будинку вони домовились про купівлю будинку на початку 2014 року, оскільки на той час не вистачало грошових коштів. При цьому частину грошей на придбання будинку переслав його батько через Укрпошту з Російської Федерації, а іншу частину вони заробляли разом з відповідачкою. З січня 2014 року вони з відповідачкою почали ремонтувати спірний будинок. На проведення ремонту ним було взято в ПАТ «Банк Русский Стандарт» кредит в сумі 23011 гривень 28 копійок. Частково ремонті роботи він виконував особисто. У квітні 2014 року вони стали проживати в цьому будинку. Зароблені грошові кошти знаходилися у відповідачки і вона ними розпоряджалася. На його запитання про дату купівлі будинку відповідачка повідомила, що вона домовилась з власником будинку про відстрочку платежу. У червні 2014 року відповідачка запропонувала йому звільнити будинок, посилаючись на те, що не бажає проживати з ним однією сім'єю. На його запитання про подальшу долю спірного будинку пояснила, що вже оформила договір купівлі-продажу без його відома, придбавши будинок за 9000 доларів США, що на той час складало 72000 гривень. Просить: встановити факт проживання однією сім'єю з [PERSON] у період з жовтня 2012 року по червень 2014 року; визнати будинок, що розташований по [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ним право власності на ? частину вищезазначеного будинку. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачка визнала позовні вимоги в частині спільного проживання із [PERSON] у період з 22 жовтня 2012 року по 14 червня 2014 року. В іншій частині позов не визнала, посилаючись на його безпідставність. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до п. 6 Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 року від 1 лютого 2014 року майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане у результаті спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У судовому засіданні встановлено наступне. З 22 жовтня 2012 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом, використовуючи на умовах усної домовленості із власником житло за адресою [ADDRESS]. В іншому шлюбі сторони не перебувають. Як показала допитана в якості свідка відповідач [PERSON] спільного бюджету з позивачем у них не було. Вона та [PERSON] жили у вказаний період кожний за рахунок власних коштів, які в основному використовувалися на побутові та поточні потреби. Пенсію, яку отримував [PERSON], використовував в основному для підтримки дочки та сина, який на той час перебував в місцях позбавлення волі. В 2013 році стосунки між нею та [PERSON] почали погіршуватися, у зв'язку з тим, що останній, як їй стало відомо в грудні 2012 року, мав численні борги перед третіми особами, але, намагаючись зберегти стосунки, вона продовжувала проживати разом з ним. Виходячи з цього та бажання мати родинний осередок, [PERSON] в грудні 2013 року за оголошенням в газеті знайшла житло, яке продавалося за 72000 гривень та запропонувала [PERSON] придбати у спільну сумісну власність вказане житло, розподіливши витрати на придбання будинку навпіл, на що [PERSON] відповів категоричною відмовою, посилаючись на те, що в нього відсутні грошові кошти для вказаної купівлі. Пояснила, що після відмови [PERSON] в придбанні на правах спільної сумісної власності будинку вона зрозуміла, що [PERSON] розцінює стосунки з нею як тимчасові, не пов'язані з тривалим проживанням, реєстрацією шлюбу, не має серйозних намірів щодо створення родини, оскільки йому просто зручно мати стосунки з нею, враховуючи її працелюбність, доброзичливий, врівноважений характер, та те, що проживаючи в [ADDRESS], в нього відпала потреба щоденно витрачатися на поїздки з м. Нова Каховка до [ADDRESS], оскільки за проживання в будинку, який вони орендували, оплачувала вона. Пізніше, за оголошенням у районній газеті, вона знайшла житловий будинок, розташований по [ADDRESS], який продавався за 42 000 гривень. Вказана ціна її влаштовувала і, відповідно, маючи власні раніше накопичені заощадження в сумі 9000 гривень, отримані від колишнього чоловіка, з метою купівлі будинку уклала 11 січня 2014 року договір кредиту з «Платинум Банком», сума якого складала 35400 гривень. Як встановлено судом, вказаний кредит [PERSON] виплачує до теперішнього часу. 28 січня 2014 року приватним нотаріусом Чапллинського районного нотаріального округу Ткаченко С. посвідчено договір купівлі - продажу частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила вказаний будинок, про що в реєстрі нотаріусом вчинено запис № 93. У квітні 2014 року [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що вона орендувала будинок [ADDRESS] для їх спільного приживання та запропонувала [PERSON] оглянути його. На запитання [PERSON] про вартість оренди повідомила, що власники будинку натомість отримання орендної плати в грошовій формі згодні на те, що [PERSON] та [PERSON] зроблять в ньому ремонт. На запитання суду про причини неповідомлення позивача про купівлю будинку [PERSON] показала, що не повідомила [PERSON] про те, що нею придбано будинок, оскільки стосунки між ними на той час значно погіршилися. Крім того, пояснила, що вона із неповнолітнім сином давно проживають вдвох. Починаючи мешкати із [PERSON] вважала, що люди їх віку є націленими на створення саме родини з атмосферою затишку, доброчесності, взаємоповаги і взаємопідтримки, з обопільним вирішенням питань, обоюдними витратами та спільними зусиллями на створення тих чи інших благ, речей для потреби родини. Водночас, під час нетривалих стосунків із [PERSON] вона зрозуміла, що таких бажань останній не має, у спільному вирішенні питань, пов'язаних з їх родинним осередком, у тому числі фінансового характеру брати участь не збирається. Незважаючи на її намагання створити повноцінну родину, спільного бюджету вони із [PERSON] не мали, їх побут складався лише з перебуванням під одним дахом. Грошових коштів ані на придбання будинку, ані на будь-які інші цілі позивач їй не давав, проживаючи фактично за рахунок її заробітків. 20 квітня 2014 року вони із [PERSON] переїхали в спірний будинок і вона домовилася із своїм братом про виконання ним безкоштовно ремонту в двох кімнатах будинку, оплативши лише вартість матеріалів. В рахунок здійснення ремонту в будинку позивач передав їй 1500 гривень, які були витрачені на вказані цілі. Крім того, [PERSON] надав допомогу у вивезенні побутового сміття та відремонтував дві електричні розетки. У липні 2014 року дочка [PERSON]- [PERSON], яка займалася веденням бухгалтерського обліку в торгових точках, ларьках (малих архітектурних формах), розташованих на Чаплинському ринку, які належали [PERSON], здійснила інвентаризацію грошових коштів та товару у цих точках і виявила, з її слів, нестачу грошових коштів на суму близько 200000 гривень. Через деякий час після проведення, нібито, інвентаризації та ймовірного виявлення нестачі на суму близько 200000 гривень, що, на думку [PERSON], є сумнівним, оскільки [PERSON] мав численні борги на протязі трьох останніх років перед третіми особами та й товару на вказаний торгових точках не було на означену суму ніколи, позивач заявив, що вона йому винна гроші, оскільки вони проживали разом. В липні 2014 року до неї звернувся син [PERSON] та погрожуючи фізичною розправою почав вимагати гроші. Які саме гроші, причини та підстави виникнення у неї боргу перед [PERSON], останній не повідомив. Враховуючи реальне сприйняття нею погроз та незрозумілість ситуації, що склалася, безпідставність вимог [PERSON] та його родичів, побоювання за свого сина, вона звернулася до Чаплинського РВ УМВС України в Херсонській області із відповідною заявою. Після чого будь-які дії з боку [PERSON] та його рідних припинилися. У судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що з жовтня 2012 року по 14 червня 2014 року вони проживали із відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Зазначив, що вважає будинок [NUMBER], розташований по [ADDRESS], купленим за його кошти, оскільки він брав гроші в кредит в сумі 23000 гривень, з яких приблизно половину передав відповідачці на ремонт будинку. Грошові кошти в сумі 19000 гривень йому дали батьки, з яких частину разом з відповідачкою витратили на товар, а іншу частину на будинок. На запитання суду про те, коли та в якій сумі ним передавалися гроші для купівлі вказаного будинку [PERSON], відповісти не зміг. Стверджує, що [PERSON] потай від нього взяла в касі на одній із належних йому торгових точок. На запитання представника відповідача [PERSON] чому не звертався з приводу нестачі в сумі 200000 гривень до органів міліції пояснити не зміг. Однак вказав, що про купівлю будинку дізнався лише в липні 2014 року, коли [PERSON] звернулася до міліції із заявою про вчинення ним, його дочкою та сином протиправних дій відносно неї. Суд критично ставиться до показань позивача в частині участі в ремонті будинку саме в таких розмірах, оскільки згідно експертного висновку малого підприємства «Бізнес - експерт» вартість матеріалів для проведення ремонту спірного будинку становить 2519 гривень, а відновлювальних робіт - 2561 гривня (а.с.71-75). Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт проживання [PERSON] та [PERSON] у період з жовтня 2012 року по червень 2014 року. Обставин придбання спірного майна, його ціну, участі [PERSON] у його придбанні свідкам не відомо. Допитана як свідок [PERSON] пояснила, що була присутньою при бесіді [PERSON] та [PERSON] про купівлю будинку. Після чого [PERSON] розповіла їй про те, що має власні заощадження в розмірі близько 10000 гривень, а також оформить кредит в банку і за ці кошти купить будинок. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила, що являючись дочкою [PERSON], займається веденням бухгалтерського обліку в належних батьку торгових точках, де здійснюється роздрібна торгівля, розташованих на Чаплинському кооперативному ринку. Підтвердила факт проживання її батька та [PERSON] в період з жовтня 2012 року по червень 2014 року. Зазначила, що в липні 2014 року нею було проведено інвентаризацію товарно - матеріальних цінностей на належних батьку торгових точках та виявлено нестачу грошових коштів на суму 200000 гривень. Вважає, що нестача коштів виникла з вини [PERSON], яка «пограбувала батька». Суд критично оцінює покази свідка в цій частині, не вважаючи їх такими, що підтверджуються доказами, оскільки самими позивачем вказане твердження не підтверджено письмовими доказами - не надано суду акт інвентаризації, протоколи інвентаризації, документи бухгалтерського обліку, тощо. Аналізуючи встановлені обставини, наявні у справі докази, вищенаведені правові підстави застосування судом субінституту спільної сумісної власності та застосування до майна відповідного правового режиму як до такого, що набуте за час спільного проживання суд вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна в січні 2014 року та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без підтвердження доказами ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Позивачем [PERSON] не доведено наявності спільного бюджету родини, факту придбання майна спільною працею, спільним справами, спільним вкладом кожного у вказане, спільними або індивідуальними трудовими зусиллями. [PERSON], вказуючи, що будинок придбано відповідачем повністю за рахунок його коштів, заявляє вимогу лише на половину будинку та не оскаржує при цьому договір купівлі - продажу будинку як правочин, що є недійсним. З іншого боку, даючи пояснення [PERSON] зазначив, що ним не давалися грошові кошти [PERSON] на купівлю спірного будинку. На запитання суду, про обгрунтованність в такому випадку позовних вимог відповів: «Ми жили разом. І я хочу половину будинку». Позивач не спростував тверджень [PERSON] про те, що господарство велося виключено нею. Законодавець, закріплюючи норми ст. 74 СК України, не визначив, стільки саме потрібно часу для жінки та чоловіка для спільного придбання у власність майна - 1 рік або 20 років, поклавши на сторони обов'язок доказування своєї позиції. У судовому засіданні жоден свідок, допитаний за клопотанням [PERSON] та його представника не повідомив суду про ведення [PERSON] та [PERSON] спільного господарства, побуту та бюджету, про факт створення сторонами майна внаслідок спільної праці, спільним справами, спільним вкладом кожного у вказане, спільними або індивідуальними трудовими зусиллями. Згідно вимог цивільного процесуального законодавства України рішення суду має ґрунтуватися на доказах. Водночас жоден доказ, наявний у справі, не вказує прямо на обгрунтованість вимог [PERSON] до [PERSON] в частині визнання за ним права власності на ? спірного майна, що слугує висновку суду про недоведеність позивачем [PERSON] своїх майнових вимог на спірне майно.

Outcome: partial