Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з дійним позовом, в обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 2011 року по 2013 рік працював у філії «Шахтоуправління з видобутку і збагачення вугілля» ТОВ «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» у шкідливих підземних умовах, про що свідчать записи у трудовій книжці. Під час його роботи у філії «Шахтоуправління з видобутку і збагачення вугілля» 2012р. з ним стався нещасний випадок, що підтверджується актом форми Н-1 №9 від 04.10.2012р. про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Згідно тексту акту: в обставинах, за яких стався нещасний випадок на виробництві зазначено: 16.06.2012р. у першу зміну під час прибирання вручну породи від проходження вентиляційного штреку лави №1 верхня та укладання породи у бутову смугу з купи породи вентиляційного штреку зсунувся та скотився у бутову смугу шматок породи, яким [PERSON] притиснуло до дерев'яного стояка кріплення бутової смуги та травмувало йому нижню частину тулубу. Нещасний випадок стався з причини - невиконання вимог інструкції з охорони праці, а саме викладання бутової смуги без вибирки навислих шматків породи. Позивач також зазначив, що внаслідок цієї травми з 2013р. його було взято на облік до ФССНВВП в м.Свердловську, та йому призначено третю групу інвалідності. На теперішній час за висновком МСЕК встановлено 30% втрати професійної працездатності, згідно чого він отримує страхові виплати від ВД ФССНВВП в м.Свердловську. Позивач, вважає, що вина відповідача полягає в тому, що він порушив ст.ст.32,38 Гірничого закону України, у зв'язку з чим йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у наступному: через отримане каліцтво постійно відчуває біль та постійно не може спати. За постійних стресів та страждань у нього виникло безсоння. Після нещасного випадку на виробництві у позивача виникають спогади про той біль та страх за життя. Через отримане каліцтво, він постійно відчуває свою непотрібність та неповноцінність, що дуже жахливо, у нього від усвідомленого немає ніякого потягу до повноцінного життя, життя стало нецікавим, воно придбало механічний порядок замість раціонального устрою життя. Розуміння того, що він не може дати собі та своїм близьким того матеріального забезпечення, яке міг би дати, якщо був би працездатним завдає особливі душевні страждання. Позивач, вважає, що саме діями відповідача йому спричинені моральні страждання, пов'язані із пошкодженням здоров'я, які є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві відповідача. Позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Свою моральну шкоду він оцінює у грошовому еквіваленті у розмірі 30000,00 гривень (за кожен процент втрати працездатності по 1000 грн), які просить стягнути з відповідача по справі. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, наполягає на задоволенні позову. Також у судовому засіданні позивачем зазначено, що він внаслідок травми не може довго ходити, не може працювати стоячи та сидячи, допомагати вагітній дружині, підіймати важкі речі, постійно лікується. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача Бірюкова Т.С. у судовому засіданні позов не визнала, надала суду заперечення на позовну заяву, в яких з позовними вимогами не погоджується, просить суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю. Посилається на недоведеність позивачем факту заподіяння йому відповідачем моральних страждань, обізнаність позивача про важкі умови праці, недотримання позивачем вимог Закону України «Про охорону праці», з приводу чого за наслідками розслідування нещасного випадку на виробництві визначено сто проценту вину позивача у нещасному випадку на виробництві. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що позивач з 18.07.2011р. по 10.03.2013р. працював у філії «Шахтоуправління з видобутку і збагачення вугілля» ТОВ «ДВ Нафтогазовидобувна компанія» гірником очисного забою, що підтверджено даними трудової книжки (а.с.9). Відповідно до ст.2 Кодексу законів про працю України позивач, працюючи у відповідача, мав право на здорові та безпечні умови праці, також він мав право на матеріальне забезпечення на випадок повної або часткової втрати працездатності. 16.06.2012р. з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, що підтверджено Актом про нещасний випадок на виробництві №9 від 04.10.2012р., відповідно до якого позивач отримав закритий перелом поперечних відростків L4-L5, закритий перелом бокової маси крижів праворуч. Причинами нещасного випадку на виробництві визначено: основна - невиконання вимог інструкції з охорони праці, а саме викладання бутової смуги без вибірки навислих шматків породи, супутня - психофізіологічна - особиста необережність потерпілого, а саме не стежив протягом зміни за безпечним станом свого робочого місця (а.с.12). У зв'язку з отриманою травмою позивач вимушений був пройти курс лікування з 17.12.2012р. по 09.01.2013р., що підтверджується випискою з історії хвороби №7 від 09.01.2013р.(а.с.14). Із копій медичної карти амбулаторного хворого №6467/8 вбачається, що у позивача на фоні лікування зберігається біль у поперековій області та під час руху, він постійно звертається до лікарні з приводу виробничої травми. За даними огляду МСЕК від 17.04.2013р. позивачу встановлено 30% втрати професійної працездатності у зв'язку з виробничою травмою, та встановлена третя група інвалідності (а.с.10). Постановами відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Свердловську Луганської області від 18.05.2013р. та від 14.10.2013р. [PERSON] призначені відповідно одноразова допомога та щомісячна грошова сума в разі втрати працездатності. Оскільки втрата працездатності позивача виникла внаслідок виконання ним трудових обов'язків, відшкодування йому завданої моральної шкоди передбачено вимогами ст.237-1 КЗпП України. Відповідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. №4 визначено, що відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, з приводу чого судам рекомендовано встановлювати якими правовими нормами виниклі правовідносини регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. На момент установлення позивачу висновком медико-соціальної експертної комісії втрати працездатності питання щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, регулюється саме ст.237-1 КЗпП України. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. №4, визначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст.153 ч.2 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Таким чином, доводи відповідача про відсутність обов'язку підприємства відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду із тих підстав, що [PERSON] сам порушив ст.14 Закону України «Про охорону праці» та не надав доказів наявності моральної шкоди, суд не приймає до уваги. Факт заподіяння моральної шкоди позивачу в зв'язку з отриманими ним каліцтвом на виробництві встановлений у судовому засіданні, а саме, позивач постійно зазнає фізичних страждань з приводу погіршення стану здоров'я, що підтверджено матеріалами справи, що підтверджено даними амбулаторної картки на ім'я позивача, ускладнення життєвих умов, які викликають у нього моральні страждання та вимагають додаткових зусиль для організації його життя, тобто позивач не може працювати за фахом та утримувати сім'ю. Суд також не приймає до уваги твердження відповідача щодо того, що моральну шкоду позивачеві повинен відшкодовувати належний позивач - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 1 абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу 1 Закону №717-У «Про внесення змін до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону №1105. Проте Конституційний Суд України в своєму рішенні №20-рп/2008 від 08.10.2008р. вказав на те, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу Законів про працю України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Але заявлена позивачем сума моральної шкоди, яка повинна бути стягнута на його користь у розмірі 30 тис.грн, є значно завищеною. Суд, вважає, за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди, яка повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує, характер та об'єм його фізичних, душевних, психічних страждань від отриманого каліцтва на виробництві, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації (30% втрати професійної працездатності від каліцтва на виробництві), що призвело до значних змін його життєвих зв'язків та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає, що у відшкодування моральної шкоди позивачу потрібно стягнути з відповідача в межах заявлених ним позовних вимог моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) грн, та вважає, що позивач у судовому засіданні довів настання моральної шкоди у зазначеній сумі у зв'язку з каліцтвом на виробництві. Часткове задоволення позовних вимог у розмірі 10000 грн суд обґрунтовує також тим, що позивач, укладаючи з відповідачем трудовий договір, відповідно до вимог ст.29 КЗпП України, був повідомлений про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров'я та пов'язані з цими умовами праці пільги та компенсації. Позивачу ніщо не перешкоджало відмовитися від укладення трудового договору, або його продовження в таких умовах праці, та він свідомо працював в шкідливих, важких та небезпечних умовах праці. За даними розслідування нещасного випадку на виробництві також встановлена вина позивача, який при виконанні робіт, в результаті яких був травмований, також не дотримувався правил по охороні праці відповідно до виконаних робіт. Згідно зі ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у дохід держави у розмірі 243,60 грн, оскільки в результаті його неправомірних дій позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного права.

Outcome: partial