Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що 31.05.2016 року він звернувся в касу № 1 для придбання автобусного квітка на найближчий рейс до Києва. Для того він пред»явив посвідчення інваліда війни, яке дає йому право на безоплатний проїзд на даному маршруті. Касир [PERSON] відмовила йому, пославшись на те, що перевізники відмовляються перевозити пільгових пасажирів у кількості більше ніж 2 особи на один рейс та до кінця дня всі пільгові білети продані. У той самий час, всі автобуси були заповнені на 20-25 %. Він був вимушений придбати квіток за повну ціну, 245 грн. 25 коп. Позивач посилається, що діями касира [PERSON] порушено п. 7 ст. 12 Закону України « Про статус ветеранів війни…», він був принижений та ображений, його права були незаконно порушені. Це привело до того, що у нього був зіпсований настрій, збільшився артеріальний тиск, з»явився агресивний настрій, загострилась хвороба суглобів та хребта. Позивач просить визнати дії відповідача неправомірними, стягнути з [PERSON] на його користь вартість квітка 245 грн. 25 коп., а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 3000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що перебуває у трудових відносинах з Харківським автовокзалом № 1, працює касиром на Харківському автовокзалі. Вона не пам»ятає зазначені у позовній заяві події з позивачем, тому що кожен день обслуговує багато пасажирів та продає багато квитків. Адміністрацією підприємства їй доведено вимоги про продаж пільгових білетів не більше двох на один рейс ( автобус), що передбачено договорами з перевізниками. Вважає, що вона виконувала свої функціональні обов»язки, як працівник Харківського автовокзалу, тому не може нести особисту відповідальність, т.я. пасажирів вона не ображає, не принижує, виконує свої обов»язки відповідно до існуючих правил. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 цього Кодексу передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є інвалідом 3 групи та має право на пільги встановлені законодавством України, для ветеранів війни-інвалідів війни, що підтверджується наданою суду копією посвідчення серія Є № 030280 ( а.с.7). Згідно п. 7 ст. 12 Закону України « Про статус ветеранів війни…», учасникам бойових дій ( статті 5,6) надаються пільги, у тому яичлі, безплатний проїзд усіма видавми міського пасажирського транспорту, автомобільним тренспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Позивач вказує, що 31.05.2016 року в касі Харківського автовокзалу № 1, за повну вартість 245 грн. 25 коп., придбав квиток на рейсовий автобус, який прямував до м. Києва. На підтвердження цього надав суду копію вказаного квитка ( а.с.8). Поряд з цим, вказаний квиток не містить відомостей про те, ким саме він був придбаний та чи має право набувач квитка на пільги встановлені вищезазначеним Законом України. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про це, позивачем не надано. Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами, відповідач у справі [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Харківським автовокзалом № 1, де працює касиром. Відповідач [PERSON] пояснила суду, що не пам»ятає події, на які посилається позивач у позовній заяві, також не може сказати, чи перебувала вона 31.05.2016 року на роботі, чи продавала квиток позивачеві. З огляду на наведене, суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів, які б вказували, на те що саме касиром [PERSON] було порушено його право на безплатний проїзд. Відповідно до ст.. 1166 ЦК України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1167 цього Кодексу передбачено, що моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Поряд з цим, суд вважає, що [PERSON] не є належним відповідачем за позовними вимогами [PERSON], оскільки, як було зазначено вище, відповідачка перебуває у трудових відносинах з Харківським автовокзалом № 1 Згідно вимог ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових ( службових) обов»язків. Аналізуючи наведене, суд залишає без задоволення дані позовні вимоги [PERSON]

Outcome: dismissed