Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона 10 червня 2017 року уклала шлюб з [PERSON] в Харківському міському відділі державної реєстрації актів Цивільного стану ГТУЮ у Харківській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №1372. Від даного шлюбу мають дитину: [PERSON] , [INFO] . Останнім часом відносини між нею та відповідачем значно погіршились. Шлюбні відносини між нами припинені фактично з 20 листопада 2019 року.Спільне господарство не ведеться. Подальше спільне життя та примирення неможливе. Спір про поділ спільного майна подружжя відсутній. Станом на час подання цього позову між сторонами не досягнуто згоди щодо проживання спільної дитини, [PERSON] , [INFO] . На даний час вона проживає разом з матір`ю, [PERSON] , а тому позивачка змушена поставити питання про визначення місця проживання дитини з нею. На час подання цієї позовної заяви дитина знаходиться на грудному годуванні. У відповідності до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Враховуючи, що спільна дитина проживає разом з матір*ю та знаходиться на її вихованні , відповідач зобов`язаний матеріально утримувати доньку до її повноліття. Така матеріальна допомога з боку відповідача повинна бути систематичною (за законом - щомісячною). Відповідач матеріальну допомогу на утримання доньки надає, але ця допомога не є систематичною, а її надання знаходиться в постійній залежності від настрою відповідача. Тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів дитини з даним позовом. Прохала суд розірвати шлюб між, [PERSON] та [PERSON] . Визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю - [PERSON] . Стягнути з [PERSON] ,ІПН [NUMBER] , аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 4000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та на утримання [PERSON] ,ІПН [NUMBER] ,в розмірі 1500,00 грн. до досягнення дитиною ( [PERSON] ) трирічного віку. Судові витрати покласти на відповідача. 22.07.2020року до Крюківського районного суду м.Кременчука надійшла заява від представника позивача [PERSON] [PERSON] , в якій позивачка прохає частково залишити без розгляду її позовні вимоги, а саме прохала розірвати шлюб з відповідачем, та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір*ю [PERSON] . Та судові витрати покласти на відповідача . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] та на утримання [PERSON] , до виповнення дитини трьох річного віку, представник позивача в судовому засідання відмовився від позовних вимог в цій частині в зв*язку з тим, що між сторонами досягнуто домовленості про сплату коштів на утримання дитини та позивачки до досягнення дитиною трьох років. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в судове засідання не з*явилися, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Прохали розгляд справи проводити без участі представника. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави Суд,вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] виданого 14.08.2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області за актовим записом №488. На даний час дитина проживає разом з матір*ю, [PERSON] , позивачем по справі, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено довідкою№14.357 від 23.06.2020 року, виданою відділом ведення Реєстру територіальної громади Крюківською райадміністрацією виконкому Кременчуцької міської ради . Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч.1 ст. 160 ,ч.1 ст. 161СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 р., держави учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до висновку від 17.07.2020 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір*ю [PERSON] . Враховуючи, що на даний час малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір*ю, позивачем по справі [PERSON] , за місцем проживання дитини створені всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, а тому суд вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини з матір*ю. Стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати , у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати понесені нею при подачі позову до суду.

Outcome: approved