Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на автомобіль марки САЗ-3503, 1978 року випуску, комбінованого кольору, двигун б/н, шасі № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , за набувальною давністю. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався не те, що після закінчення строку дії договору про зберігання автомобіля його власник [PERSON] та [PERSON] , який розпоряджався автомобілем на підставі довіреності, відмовилися прийняти його назад. В цьому зв`язку, з того часу він добросовісно, відкрито та безперервно ним володіє. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Відповідачі подали до суду заяви про визнання позову, підтвердили обставини викладені в позовній заяві та просили про її задоволення. Також просили про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, згідно технічного паспорту серії ГИ №273483 виданого 10 липня 1992 року [PERSON] є власником автомобіля марки САЗ-3503, 1978 року випуску, комбінованого кольору, двигун б/н, шасі № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . 19 квітня 2006 року [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися (продати, обміняти, заставляти, здавати в оренду) вказаний автомобіль, про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М. посвідчено відповідну довіреність. На підставі вказаної довіреності [PERSON] 25 липня 2006 року видано тимчасовий реєстраційний талон серії [NUMBER] , щ був дійсний до 19 квітня 2011 року. 01 березня 2010 року між [PERSON] , що діяв на підставі довіреності, посвідченої 19 квітня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., від імені [PERSON] та [PERSON] уклав договір зберігання автомобіля. Згідно п.п. 1, 2 вказаного договору [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв на зберігання автомобіль марки САЗ-3503, 1978 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який перебуває у незадовільному стані (не на ходу), ключі від автомобіля, технічний паспорт та тимчасовий реєстраційний талон. Відповідно до п. 3 договору місцезнаходження вказаного автомобіля під час зберігання - смт. Димер, Вишгородського району Київської області. Як передбачено п. 3.1.2 та п. 4.1.1 зберігач зобов`язався повернути майно автовласнику, а автовласник його прийняти після закінчення строку зберігання протягом трьох календарних днів. Згідно п. 7.1 Договір набув чинності з моменту його підписання і діє до 01 березня 2011 року. Після закінчення строку дії договору зберігання [PERSON] звернувся до відповідачів з пропозицією забрати автомобіль, однак останні повідомили, що він їм не потрібен та забрати його відмовились. В цьому зв`язку позивач продовжив користуватися вказаним автомобілем. В подальшому, 01 серпня 2017 року та 01 березня 2018 року позивач укладав з ВОП [PERSON] договори на ремонт та технічне обслуговування транспортного засобу - автомобіля САЗ-3503, 1978 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Згідно актів виконаних робіт від 30 вересня 2017 року та 25 квітня 2018 року до вказаних договорів ФОП [PERSON] виконано роботи по ремонту двигуна, коробки передач, паливної та гальмівної системи й електрообладнання вказаного автомобіля на загальну суму 8 800 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (ч. 1 ст. 938 ЦК України). Згідно ст. 948 ЦК України поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання. Як передбачено ч. 1 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч. 1, 3 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набуваються за рішенням суду. Згідно роз`яснень даних в п. 9-14 Постанови пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Судом встановлено, що позивач з березня 2011 року відкрито, постійно володіє та користується САЗ-3503, 1978 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , яким заволодів добросовісно. Таким чином, суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на вказаний транспортний засіб за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України. Відтак, вказаний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved