Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив виселити [PERSON] з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення із зняттям їх з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Позовні вимоги позивач обґрунтував порушенням права власності на квартиру. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на те, що на час предявлення позову відповідач була зареєстрована у спірному житловому приміщенні, її проживання порушує права позивача. Відповідач в судове засідання повторно не зявилась, заяв, клопотань чи заперечень суду не надала, про причини неявки не повідомила. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважав можливим розглянути спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за таких підстав. Спірне житлове приміщення квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності позивачеві ТОВ «Естейт Селінг», що підтверджується договором, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та іншими матеріалами справи. В спірному житловому приміщенні станом на 24.02.2016 року була зареєстрована відповідач [PERSON], а станом на 30.06.2016 року відповідач вже була знята із реєстрації у вказаній квартирі, що підтверджується довідками ТОВ «МЖЦ», УДМС України в Київській області. Доказів на підтвердження факту проживання відповідача у спірному житловому приміщенні суду не надавалось, тому суд вважає обставини фактичного проживання [PERSON] у належній ТОВ «Естейт Селінг» квартирі за адресою: [ADDRESS], не доведеними. 19.04.2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою претензією про звільнення спірного житла та зняття з реєстрації, однак доказів отримання відповідачем цього поштового відправлення суду не подано, при цьому наданий реєстр свідчить про направлення цієї претензії на імя іншої особи, що не є стороною у цій справі, що підтверджується претензією, реєстрами і квитанціями пошти. Правовий статус позивача підтверджується статутом, довідкою, свідоцтвом та іншими матеріалами справи. При наданні правової оцінки позову суд враховує наступне. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними фактичні обставини справи, які покладені в основу позову, зокрема факт проживання відповідача у спірному житловому приміщенні та наявність у звязку із цим порушень прав чи законних інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту. В обґрунтування позову позивач посилається на ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст.ст. 109, 114 ЖК Української РСР, однак опису фактичних обставин справи, якими позивач обґрунтовує факт порушення своїх прав та необхідність їх судового захисту у обраний позивачем спосіб позовна заява не містить, тому враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства суд при наданні правової оцінки позову враховує саме вказані вище норми права. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.ч.1,2 ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Статтею 114 ЖК Української РСР врегульовано порядок виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Вказані вище норми права не можуть слугувати належними правовими підставами позовних вимог у цій справі, оскільки з їх змісту не вбачається виникнення у позивача права вимоги щодо виселення особи із житлового приміщення без надання іншого житла. Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.3 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя\~або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Отже,\~за змістом цих норм, якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їй іншого постійного житла відсутні. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від\~18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 02 вересня 2015 року (справа № 6-1049цс15), яка згідно зі ст.360-7 ЦПК\~України\~має враховуватися іншими судами загальної\~юрисдикції\~при застосуванні таких норм права. Спірне жиле приміщення не було придбано за рахунок кредиту (позики) банку, матеріали справи не містять доказів того, що відносно цієї квартири здійснювалось звернення стягнення на предмет іпотеки за таким кредитом, тому правові підстави для виселення мешканців без надання іншого жилого приміщення у порядку ч.2-4 ст.109 ЖК Української РСР відсутні. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих стронами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не грунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України не довів позовні вимоги та достовірність обставин, покладених в основу позову, правове обгрунтування позову є неспроможним для спірних правовідносин, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed