Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 48 183.00 гривень та судові витрати у розмірі сплаченого судового збору - 840.80 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно 04.12.2017 року між сторонами був укладений договір позики, за яким він, [PERSON] передав, а відповідач [PERSON] отримав грошові кошти у борг, а саме у розмірі 48 183.00 гривень з кінцевою датою повернення до 04.12.2020 року. На підтвердження договірних відносин [PERSON] було власноручно написано розписку про взяття коштів у борг у гр. [PERSON] . Однак, на час звернення його, позивача до суду з вказаним позовом боржник грошові кошти не повернув. Також позивач звернув увагу, що в розписці вказана дата повернення боргу 04.12.2017 року, яка є саме датою передачі коштів в борг та складення розписки, хоча домовленість між ними була до 04.12.2020 року. Втім на думку позивача, дана помилка не спростовує існування зобов`язальних правовідносин та про що додатково свідчить відсутність підстав щодо стягнення відсотків та інфляційних витрат за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором позики. Зазначене стало приводом для звернення до суду. Ухвалою від 28.12.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 26.01.2021 року о 14:00 годині (а.с.22), про що повідомлено сторонам по справі (а.с.23). 26.01.2021 року ухвалою суду підготовчий розгляд справи відкладено та повторно призначено на 18.02.2021 року о 09:00 годині (а.с.30) в зв`язку з неотриманням відповідачем судових повідомлень (а.с.25-28). Ухвалою суду від 18.02.2021 року закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до судового розгляду на 17.03.2021 року о 15:00 годині (а.с.40), про що повідомлено сторонам по справі (а.с.41). 17.03.2021 року на підставі ухвали суду судове засідання було відкладено на 10:00 годину 06.04.2021 року в зв`язку з неявкою відповідача по справі (а.с.53), та також повідомлено сторонам по справі (а.с.54). В судове засідання 06.04.2021 року сторони не прибули. Позивач та його представник на адресу суду подали кожен окремо заяви про розгляд справи без їх участі, наполягали на задоволенні позовних вимог, та надали згоду на заочний розгляд справи (а.с.60, 61). Відповідач щоразу судом повідомлявся згідно вимог чинного законодавства за: - за адресою свого постійного місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 18.03.2019 року (а.с.21), довідкою Болградської міської ради Одеської області від 31.12.2020 року (а.с.24); - за адресою фактичного місця проживання: [ADDRESS] , Згідно ст.128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2). Положеннями ст.130 ЦПК України визначено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії (ч.3). У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч.4). Судові повідомлення надсилалися на 26.01.2021 року (а.с.23), на 18.02.2021 року (а.с.31), на 17.03.2021 року (а.с.41), на 06.04.2021 року (а.с.54). Усі поштові листи повернулися до суду без вручення з відміткою листоноші «За спливом терміну зберігання (а.с.25-26, 35-36, 46-47, 58-59), що «Адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.27-28, 33-34, 44-45, 56-57). Крім того, про розгляд справи судом 18.02.2021 року (а.с.32), 17.03.2021 року (а.с.42), 06.04.2021 року (а.с.55), відповідача було повідомлено шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач по справі повідомлений належним чином про час та місце розгляду даної справи. Будь-яких заяв, заперечень, відзиву щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, до суду наданих ним не було. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України (а.с.60, 61). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу позики, які регулюються параграфами 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 04.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 48 183.00 гривень, з кінцевою датою повернення до 04.12.2020 року. На підтвердження укладення зазначеного договору було складено розписку від 04.12.2017 року. Розписка складена власноручно позичальником і проставлено підпис у розписці, яка підтверджує передачу коштів позичальником [PERSON] боржнику [PERSON] (а.с.9). В розписці [PERSON] зазначив свою дату народження, паспортні дані, адресу місця реєстрації та адресу свого фактичного місця проживання і місце проживання позичальника [PERSON] . Як у строк до 04.12.2017 року (останній день виконання зобов`язання), так і станом на момент звернення позивача з цією позовною заявою до суду, так і на час постановлення рішення судом, відповідач позику не повернув. Після подання цієї позовної заяви до суду, позивач 20.02.2021 року надсилав письмову вимогу відповідачу, який є боржником за договором позики на обидві відомі адреси місця реєстрації і місця фактичного проживання, згідно якої вимагав повернення боргу у місячний строк з дня отримання цієї вимоги (а.с.50, 51), на яку відповідач не відреагував. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У даному спорі, суд виходить з того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й фактом передання грошової суми позичальнику. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки відповідача [PERSON] , яка підтверджує як факт отримання ним, боржником коштів за договорами позики, так і зобов`язання повернути ці кошти [PERSON] до 04.12.2017 року (а.с.38), хоча як стверджує позивач строк повернення позики був обумовлений до 04.12.2020 року. Оскільки , а ні у визначений у розписці строк, а ні в строк до 04.12.2020 року, а ні протягом місяця після надіслання 20.02.2021 року позивачем письмової вимоги про повернення боргу (а.с.50), кошти відповідачем [PERSON] повернуті не були, в позивача є всі підстави для звернення з даними вимогами до суду. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 13 грудня 2017 року №309/3458/14-ц. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Оригінал розписки в даному спорі перебуває саме у позивача [PERSON] , який наданий суду і долучений до справи (а.с.38). Таким чином, наявність боргового документа у кредитора підтверджує не виконання обов`язку боржником. Саме така позиція Верховного суду відображена в постанові від 27 червня 2018 року справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174 ск18. Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом частини першої, другої статті 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі; зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини першої, другої статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно частини першої, другої статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частинами першою, другою статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Так, позивачем надано докази сплати ним судового збору на суму 840,80 гривень (а.с.5). Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, в силу названих процесуальних вимог закону, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в розмірі 840,80 гривень судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved