Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 19 грудня 2018 року померла його бабуся. Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок та земельну ділянку. Позивач, звернувшись до нотаріуса, отримав свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, а на земельну ділянку свідоцтво не видано та надана відмова. Причиною відмови є те, що його бабуся є власником 0,1820 га земельної ділянки та зробила відчуження половини земельної ділянки. Бабуся подарувала ії матері в розмірі 0,0910 га від вказаної земельної ділянки. У звязку з вказаним просить задовольнити позов. Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позові наполягав. (а.с.). Відповідач у судове засідання не зявилась, але надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, з позовом погодилась. (а.с. 34). Представник третьої особи у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи без представника, с позовними вимогами погодився в повному обсязі. (а.с. 36). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 грудня 2017 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 511095. (а.с. 11). Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с. Усатово по вул. 1 Водопянова, 7, Біляївського району, Одеської області та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за тією ж адресою. Вказана земельна ділянка, належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 940055, виданого 05.12.2006 року. (а.с. 13). Позивач звернувся до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину на вказаний житловий будинок. (а.с. 18). Листом № 1145/02-14 від 27.06.2018 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку у звязку з тим, що його бабуся була власником 0,1820 га земельної ділянки в с. Усатове по вул. 1 Водопянова, 7, Біляївського району, Одеської області, про що свідчить державний акт від 2006 року серії ЯГ № 940055, зробила відчуження половини земельної ділянки. (а.с. 12). 14 червня 2008 року [PERSON] подарувала відповідачу по справі 0,0910 га від 0,1820 га вказаної земельної ділянки, про що свідчить договір дарування від 14.06.2007 року, посвідчений Державним нотаріусом Біляївського району Одеської області [PERSON] (а.с. 17). Відповідач по справі отримала державний акт серії ЯЛ № 507124 на подаровану земельну ділянку площею 0,0908 га. (а.с. 16). Згідно до спадкової справи № 305/2018, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] (а.с. 37-74). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. При таких обставинах позов є обґрунтованим, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved