Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.02.2012 він був прийнятий на роботу до Севастопольського інститут банківської справи, який входив до складу Університету банківської справи Національного банку України, де працював спочатку на посаді інженера-програміста 1-ї категорії відділу інформаційних технологій, а потім з 08.01.2013 був переведений на посаду провідного фахівця вказаного інституту. 30.05.2014 позивач був звільнений з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, в зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі наказу № 92-к від 28.05.2014, з яким він був ознайомлений 30.05.2014. Позивач також вказав, що з наказу, виданого відповідачем, вбачається, що звільнення з роботи сталося із-за зупинення діяльності Севастопольського інституту банківської Університету банківської справи Національного банку України (м.Київ), що викликане Автономної Республіки Крим та міста Севастополя і неможливістю продовжувати відносини з працівниками та відповідно до наказу Університету від 16.05.2014 р. №188-К «Про заходи у зв'язку з тимчасовим призупиненням діяльності СІБС».Також позивач вказав, що вважає незаконним своє звільнення з роботи, оскільки розірвання з ним трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу сталося з порушенням трудового законодавства України. Так, позивач вказав, що в даному випадку звільнення з роботи допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, що передбачено ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Позивач вказав, що при припиненні трудового договору з підстав, передбачених в п.1 ст.40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, чого зроблено не було. Також позивач вказав, що в порушення вимог трудового законодавства відповідач не попередив його письмово за 2 місяці про вивільнення з роботи в зв'язку зі скороченням штатів, не запропонував іншу роботу по спеціальності. Також при вивільненні з роботи за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу не була отримана згода на це профспілкового органу, який повинен розглядати письмове і керівництва за обов'язкової участі працівника. Також позивач вказав, що в день звільнення з роботи 30.05.2014 він отримав тільки розрахунковий лист за травень 2014 року, в якому було зазначено, що відповідач мав виплатити 8083,21 грн., але фактично гроші були перераховані тільки 24.06.2014. Також позивач вказав, що ним не була отримана премія до свят в розмірі 2950 грн., яка була нарахована. Крім того, позивач вказав, що відповідачем йому була спричинена моральна шкода вказаними обставинами. У зв'язку з зазначеним позивач звернувся до суду та просив поновити його на посаді провідного фахівця Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України (м. Київ) та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення і до винесення рішення по справі. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену премію з нагоди святкування Дня банківського працівника в розмірі 2950 грн., а також моральну шкоду в розмірі 8000 грн. До початку судового засідання від позивача надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. З даних трудової книжки позивача вбачається, що 11.02.2012 він був прийняти на посаду інженера-програміста 1 категорії відділу інформаційних технологій до Севастопольського інституту банківської справи Української академії банківської справи Національного банку України згідно наказу № 36-вк від 02.02.2012 (а.с.а.с. 4-6). 08.01.2013 позивача було переведено на посаду провідного фахівця. 30.05.2014 позивача було звільнено з посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату) згідно з наказом № 92к від 28.05.2014. Згідно з даних витягу з наказу № 92-к від 28.05.2014 про звільнення працівників СІБС, у зв'язку з зупиненням діяльності Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України (м. Київ), що викликане окупацією АР Крим та м. Севастополя Російською Федерацією і неможливістю продовжувати трудові відносини з працівниками інститут та відповідно до наказу Університету від 16.05.2014 № 188-К «Про заходи у зв'язку з тимчасовим призупиненням діяльності СІБС», було звільнено 30.05.2014 у зв'язку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України [PERSON], провідного фахівця (а.с. 7). Також зазначено, про виплату [PERSON] компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 2 календарних днів та невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці в кількості 1 календарного дня за період роботи з 02.02.2014 по 30.05.2014, разом кількість невикористаної щорічної відпустки складає 3 календарних дні. Відповідно до п.1 розділу ІІ Статуту Університету банківської справи Національного банку України, а також п.2.2 розділу 2 п.10.1 розділу 10 Положення про Севастопольський інститут банківської справи Університету банківської справи Національного банку України питання щодо затвердження структури Університету та граничної чисельності працівників, в тому числі припинення діяльності Інституту, віднесено до повноважень Національного банку України (а.с.а.с. 76а-76и). До компетенції Університету банківської справи Національного банку України згідно із вказаними документами (п.2 розділу ІІІ Статуту та п.3.10 розділу 3 Положення) віднесено лише внесення пропозицій Національному банку України щодо зміни структури Університету та його інститутів. Наказом ректора Університету банківської справи Національного банку України від 16 травня 2014 року №188 було призупинено діяльність Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України на час тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя з 16 червня 2014 року (п.1 Наказу), а також наказано директору [PERSON] звільнити працівників Севастопольського інституту банківської справи з роботи 30 травня 2014 року, а начальникові відділу роботи з персоналом [PERSON] забезпечити подальше працевлаштування в Університеті банківської справи Національного банку України або Українській академії банківської справи Національного банку України працівників, які виявили бажання виїхати з окупованої території (п.5 Наказу) (а.с.а.с. 92-93). Крім того, в Університеті банківської справи утворено комісію щодо припинення діяльності Севастопольського інституту банківської справи та винесено питання подальшого його функціонування на розгляд робочої групи Національного банку України (п.8 Наказу). Постановою Правління Національного банку України №368 від 17 червня 2014 року «Про зупинення діяльності Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України (а.с.а.с. 94-96)»: - визнано такою, що втратила чинність структура Севастопольського інституту банківської справи, яка була затверджена Постановою Правління НБУ від 19 червня 2013 року №238; - затверджено структури Університету банківської справи Національного банку України, Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України, Харківського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України, Черкаського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України та граничну чисельність Університету банківської справи. Цією ж постановою Ректору Університету банківської справи було доручено вжити заходів щодо попередження працівників Севастопольського інституту банківської справи про їх скорочення та здійснити інші організаційні заходи відповідно до вимог законодавства України, а також внести зміни до штатного розпису Університету банківської справи згідно з процедурою, передбаченою Наказом Національного банку України від 08 жовтня 2003 року №209 «Про порядок підготовки та затвердження штатних розписів та змін до них». Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо зміни в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до положень ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Так, університетом банківської справи Національного банку України, у порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, суду не надано належних і допустимих доказів виконання вимог ст.49-2 КЗпП України, як щодо дотримання роботодавцем порядку попередження [PERSON] про наступне вивільнення за два місяці, так і надання іншої роботи. Крім того, в ході судового розгляду представник відповідача фактично не заперечувала, що звільнення відбулось з порушенням судового законодавства у зв'язку з окупацією, як і не заперечувала й того, що позивач не був повідомлений за два місяці про звільнення. Представник відповідача посилалась на те, що підприємства, на якому працював позивача фактично не існує. Однак, як було встановлено в судовому засіданні, Севастопольський інститут банківської справи на момент розгляду справи входив до складу Університету банківської справи Національного банку України, його діяльність лише призупинена. Отже, за встановлених фактичних обставин справи щодо допущених відповідачем порушень вимог чинного законодавства про працю при розірванні трудового договору з ініціативи роботодавця за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд приходить до висновку про порушення прав [PERSON] й поновлення його на роботі, а доводи представника відповідача з посиланням на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є необґрунтованими, оскільки дотримання законодавства про працю при звільненні працівників з ініціативи роботодавця зазначеним законом не скасовані. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Таким чином, трудове законодавство України передбачає отримання попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник щодо звільнення його в результаті змін в організації виробництва і праці. Як було встановлено в судовому засіданні, Університетом банківської справи НБУ не планувалось, не вживалось жодних заходів і, навіть, не ініціювалось питання погодження процесу скорочення штату інституту чи звільнення [PERSON] з первинною профспілковою організацією, членом якої є працівник. В той же час, суд на момент розгляду справи позбавлений можливості усунути вказані недоліки та на виконання рекомендації, що міститься в п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», не має можливості запитати згоду профспілкової організації СІБС, через зупинення діяльності Профспілкового комітету СІБС УБС НБУ з 30.05.2014 року і до завершення окупації АРК та міста Севастополя (витяг з протоколу №5 засідання комітету додається (а.с. 91). З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання незаконним наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі підлягає задоволенню. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм і, зокрема, абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п.5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно даних довідки про доходи позивача за № 05-010/607 від 12.02.2015, нарахована сума заробітної плати позивача за лютий 2014 року за 17 робочих днів становить 3510,50 грн., за березень 2014 року за 17 робочих днів - 3510,50 грн. (а.с.а.с. 192-193). Судом враховується заробітна плата саме за лютий 2014 року та березень 2014 року, оскільки це є останні місяці роботи, що повністю відпрацьовані. Позивачем фактично за вказані 2 місяці було відпрацьовано 34 дні. З урахуванням зазначеного, середньоденна заробітна плата позивача складає 206,5 грн., виходячи з розрахунку (3510,50 + 3510,50): 34, де 34 - кількість відпрацьованих робочих днів в лютому та березні 2014 року. Позивач просив стягнути з відповідача затримку повного розрахунку при звільненні по день винесення рішення, тобто за період з 28.05.14 по 05.03.15, в якому було 199 робочих дні. Однак, як вбачається з даних вказаної довідки позивачу в травні 2014 року була виплачена вихідна допомога в розмірі 3819,97 грн. (а.с. 193). З врахуванням зазначеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57273 грн. 53 коп., виходячи з розрахунку (206,5 х 199) - 3819,97. Крім того, позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 8000 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що його трудові права були порушені, моральні переживання з цього приводу негативно відобразились на його здоров'ї. Розмір моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що він залишився без роботи і без засобів існування, що спричинило йому моральні страждання. Згідно із ст. 237-1 Кодексу про відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди - відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує обставини справи, характер, обсяг та тривалість моральних страждань. Оскільки права позивача у сфері трудових відносин було порушено, що призвело до змін у його життєвих відносинах та додаткових зусиль для відновлення порушеного права, а також, виходячи з принципів розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, встановивши розмір морального відшкодування в сумі 500 грн. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої премії з нагоди святкування Дня банківського працівника в розмірі 2950 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Наказом № 78-К від 13.05.2014 Університету банківської справи НБУ керівникам інститутів, було наказано зокрема, і керівнику Севастопольського інституту Університету банківської справи НБУ, преміювати працівників інститутів за виконання на належному рівні працівниками Університету завдань і функцій НБУ та у зв'язку зі святкуванням Дня банківських працівників (а.с. 152). Наказом № 101-К від 12.06.2014 Університету банківської справи НБУ було внесено зміни до наказу № 78-К від 13.05.2014 Університету банківської справи НБУ, а саме: в п. 1 виключено слово «Севастопольського ([PERSON])»; не преміювати всіх працівників Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи НБУ (м. Київ) у зв'язку зі святкуванням Дня банківських працівників (а.с.а.с. 153-154). З урахуванням вказаних змін до наказу, відповідно до якого позивачу було нараховано премію, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 577 грн. 74 коп. На підставі ст.ст. 40, 41, 43, 49-2, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved