Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 жовтня 2017 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] одержала у нього грошові кошти в сумі 6642500,00 грн., що було еквівалентно 250 000,00 дол. США за курсом НБУ станом на дату одержання грошових коштів. На підтвердження вказаного договору позики [PERSON] видала на користь позивача розписку, за змістом якої визначено наступні: «Я, [PERSON] , ідентифікаційний номер : [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ ДМУ МВС України в Дніпропетровській області від 11.08.1997 року, яка зареєстрована за адресою : [ADDRESS] , позичила у борг у [PERSON] , ідентифікаційний номер : [NUMBER] , паспорт № [NUMBER] , виданий 1212 від 06.10.2017 року, який зареєстрований та адресою: [ADDRESS] , грошові кошти в розмірі 6642500 гривень, що еквівалентно 250 000 доларів СІЛА по курсу НБУ на дату укладення договору (1 долар США = 26,57 грн.)., та зобов`язуюся повернути йому таку ж суму грошей до 31 грудня 2018 року. У випадку зміни зазначеного курсу на момент повернення позики, сума позики змінюється пропорційно змінам курсу гривні, встановленого на день повернення позики. У разі неповернення грошових коштів у повному обсязі у вищевказаний строк, зобов`язуюсь виплатити пеню в розмірі 1 % відсотки від суми боргу за кожен день прострочення». 01.11.2017 року між позивачем та відповідачем - [PERSON] був укладений договір поруки. За п. 1.1. Договору поруки Поручитель поручився перед Кредитором за часткове виконання Боржником - [PERSON] , ідентифікаційний номер : [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ ДМУ МВС України в Дніпропетровській області від 11.08.1997 року, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , позикового зобов`язання, яке виникло між Боржником - [PERSON] та Кредитором [PERSON] па підставі розписки, виданої Боржником на користь Кредитора 24 жовтня 2017 року. За умовами п. 1.2. Договору поруки, у разі порушення Боржником обов`язку за Договором позики Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники в частці виконання зобов`язання, забезпеченого порукою. За умовами п. 1.3. Договору поруки Строк поруки складає 2 роки, що починається з дня укладення договору поруки і діє до 01 листопада 2019 року. Строк поруки не змінює строку виконання основного зобов`язання - до 31 грудня 2018 року, якого зобов`язаний додержуватись і Поручитель. Відповідальність Поручителя перед Кредитором обмежується сплатою суми у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень. Поручитель не відповідає за відшкодування Боржником збитків та за сплату процентів, неустойки (штрафу, пені) за основним договором. За умовами п. 4.1. Договору поруки У разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) Боржником обов`язку за Договором позики, Кредитор вправі звернутися із вимогою про виконання як до Боржника, так і до Поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед Кредитором (солідарні боржники) в межах частки забезпеченого порукою позикового зобов`язання. 4.1.1. У разі невиконання Боржником зобов`язання протягом 5 (п`яти) календарних днів, починаючи з 01.01.2019 року, Кредитор вправі пред`явити вимоги про виконання зобов`язання за Договором позики до Поручителя в межах та обсязі, що визначені п. 3.1 Договору . 4.1.2. Місцем виконання Договору є зареєстроване місце проживання Поручителя : [ADDRESS] . Станом на 01.01.2019 року боржник - [PERSON] зобов`язання не виконала, позичені грошові кошти не повернула, виходячи з чого Позивач 06.01.2019 року звернувся з повідомленням до Поручителя, за умовами якого вимагав виконати в повному обсязі зобов`язання за договором поруки від 01.11.2017 року та розпискою від 24.10.2017 року. У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з поручителя, як солідарного боржника, [PERSON] , РНОКПП : [NUMBER] на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , заборгованість за договором позики в сумі 50 000,00 грн.; Стягнути з позичальниці, як солідарного боржника, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] заборгованість за договором позики в сумі 6642500,00 грн. Крім того, просив з відповідачів солідарно судовий збір у розмірі 9605,00 грн. та витрати на правову допомогу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 6642500,00 є безпідставними. Також зазначив, що відповідач не підписувала розписку та не брала у позивача в борг суму, яка зазначена в позовних вимогах або будь-які інші грошові кошти. Вважає, що договір позики між нею та позивачем укладений не був з огляду на те, що [PERSON] не отримувала від позивача жодних грошових коштів у борг. Крім того, позивач не навів доказів отримання відповідачкою грошових коштів у борг або доказів, що підпис на розписці дійсно виконаний нею. Підпис позичальника на розписці взагалі не завірений належним чином. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах цивільної справи міститься заяву про розгляд справи без його участю. Проти задоволення позовних вимог не заперечує та просив прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що к ожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. В матеріалах цивільної справи міститься розписка від 24.10.2017 року, згідно якої [PERSON] позичила у борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 6642500 грн., що еквівалентно 250000 доларів США по курсу НБУ на дату укладення договору ( 1 долар США = 26,57 грн.) та зобов`язалася повернути йому таку ж суму грошей до 31 грудня 2018 року. Також в розписці зазначено, що у випадку зміни зазначеного курсу на момент повернення позики, сума позики змінюється пропорційно змінам курса гривні, встановленого на день повернення позики. У разі неповернення грошових коштів у повному обсязі у вищезазначений строк, остання зобов`язалася виплатити пеню в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення. Про свідчить її підпис в розписці. 01.11.2017 року між [PERSON] ( далі як Поручитель), та [PERSON] ( далі як Кредитор) був укладений договір поруки, згідно з п.1.1 якого, Поручитель поручився перед Кредитором за часткове виконання боржником [PERSON] позикового зобов`язання, яке виникло між боржником [PERSON] та Кредитором - [PERSON] на підставі розписки, ви жданої боржником на користь кредитора 24.10.2017 року. Пунктом 2.1 Договору Поруки, у разі порушення Боржником обов`язку за Договором позики, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники в частці зобов`язання, забезпеченого порукою. Строк поруки складає два роки, що починається з дня укладення договору поруки і діє до 01.11.2019 року. Строк поруки не змінює строку виконання основного зобов`язання - до 31.12.2018 року, якого зобов`язаний додержуватись і Поручитель ( п.1.3 Договору). Пунктами 3.1,3.2 Договору Поруки передбачено, що відповідальність Поручителя перед Кредитором обмежується сплатою суми у розмірі 50000 грн. Поручитель не відповідає за відшкодування Боржником збитків та за сплату процентів, неустойки (штрафу, пені) за основним договором. У разі невиконання Боржником зобов`язання протягом 5 (п`яти) календарних днів, починаючи з 01.01.2019 року, Кредитор вправі пред`явити вимоги про виконання зобов`язання за Договором позики до Поручителя в межах та обсязі, що визначені п. 3.1 Договору ( п.4.1.2 Договору ). Згідно п.5.1.1 Договору Поруки, порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених містом цього Договору. Верховний Суд України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17 зробив Правий висновок, згідно якого відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч. 1ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У зв`язку з чим, поручитель за вимогою кредитодавця повинен нести солідарну з позичальником відповідальність. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно висновку експерта № 63-20 від 15.05.2020 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, підпис від імені [PERSON] в розписці від 24 жовтня 2017 року, складений від імені [PERSON] [INFO] , про отримання в борг грошей від [PERSON] у сумі 250000 доларів США виконаний саме [PERSON] . Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] порушила умови позики від 24.10.2017 року, дані умови нею не були виконані у визначеній строк, остання порушила свої договірні зобов`язання щодо належного та вчасного погашення боргу. Що стосується посилань представника відповідача щодо факту не отримання [PERSON] грошей в борг у позивача та що остання не підписувала дану розписку, суд вважає їх безпідставними, оскільки висновком судового експерта було підтверджено факт, що саме підпис в розписці від 24.10.2017 року був виконаний [PERSON] . Що стосується стягнення заборгованості за договором позики з відповідача [PERSON] , то суд вважає необхідним стягнути з останнього заборгованість в розмірі 50000 грн. за порушення зобов`язання відповідно до вимог ст.553 ЦК України та п.3.1 Договору Поруки від 01.11.2017 року, оскільки він несе солідарну відповідальність з боржником [PERSON] . Також на стадії розгляду справи по суті 19.06.2020 року, в процесі судового засідання, представник відповідача [PERSON] адвокат Мельниченко В. М. заявив суду клопотання про призначення судової технічної експертизи документу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (03057, м. Київ, вул. смоленська, 6), на вирішення експертів поставити питання: -Чи виготовлений печатний та рукописний фрагмент розписики в один час або різний час? -У якій послідовності виконувались реквізити даної розписки (рукописний підпис, та друк тексту)? -Чи виготовлено розписку шляхом монтажу за допомогою комп`ютерної або копіювально-розмножувальної техніки? -Чи виготовлений рукописний текст у той час, яким датована розписка. Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2020 року в даній справі у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судово-технічної експертизи документу відмовлено. На думку суду представник відповідача [PERSON] адвокат Мельниченко В. М. не навів суду обгрунтувань з приводу поважності причин не заявлення суду відповідного клопотання на стадії підготовчого провадження, на якій згідно п. 3 ч. 1 ст. 189 ЦПК України визначаються обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів. Як вбачається з відзиву на позовну заяву [PERSON] від 27.08.2019 року, для доведення факту про те, що відповідач [PERSON] не складала та не підписувала розписку, та не брала у позивача в борг суму, зазначену в позовних вимогах або будь-які інші грошові кошти, разом із відзивом на позовну заяву [PERSON] заявила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яка достеменно мала відповісти на питання чи саме Відповідачем зроблений підпис на розписці про одержання в борг 6 642 500,00 грн. від [PERSON] . Будучи допитана як свідок, попередньо надаючи власну згоду на допит, Відповідач [PERSON] пояснила суду, що підпис на розписці проставлений не нею але схожий, проте ні представник [PERSON] , ні безпосередньо відповідач [PERSON] не заявляли про обставини щодо можливого виготовлення розписки в різний час, або про послідовність виконання реквізитів розписки або виготовлення розписки із застосуванням монтажу за допомогою технічних засобів. Виходячи з чого вказані обставини не були предметом вимог або заперечень відповідача [PERSON] та її представника, який є фахівцем в галузі права, має статус адвоката і розумів правові наслідки не зазначення про такі обставини у відзиві або у власних клопотаннях на стадії підготовчого провадження. Відсутність таких обставин в умовах відзиву та усних пояснень, як обгрунтувань з боку відповідача і заборона з боку суду збирати докази за власною ініціативою (ч. 7 ст. 81 ЦПК України) були головними чинниками для суду щоб дійти висновків про те, що у суду не було жодних правових підстав для призначення судової технічної експертизи документа, яка б мала вирішити питання, що не були предметом ні вимог позивача, ні заперечень відповідачів. 23 червня 2020 року від [PERSON] надійшло до суду письмове клопотання за умовами якого остання просила суд передивитись оригінальний примірник розписки, який 23 червня 2020 року був пред`явлений судом учасникам справи в судовому засіданні; запросити до суду так званих кредитора і поручителя та зробити технічну експертизу. У задоволенні клопотання щодо виклику Позивача та відповідача [PERSON] судом було відмовлено через те, що судом не визнана явка вказаних осіб обов`язковою, при тому що позивач був представлений повноважним представником, адвокатом Бутенко О. О. Щодо вимоги клопотання про виконання технічної експертизи, судом відмовлено у задоволенні такого клопотання через те, що суд особисто не проводить і не виконує експертиз, при цьому таке клопотання щодо технічної експертизи не містило будь-яких інших, додаткових обгрунтувань, ніж ті, що зазначені у клопотанні її представника [PERSON] 23.06.2020 року в ході судового засідання судом не допущений до участі у справі [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, виданої [PERSON] 28.11.2019 року, і з`явився в судове засідання в якості представника відповідача [PERSON] , адже [PERSON] не є адвокатом і не має статусу законного представника, тому на підставі поданої ним довіреності, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України останній не має права представляти відповідачку [PERSON] 23.06.2020 року в судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Мельниченко В. М. заявив клопотання про визнання недопустимим доказу договору поруки укладеного 01.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] . В обгрунтування власного усного клопотання адвокат Мельниченко В.М. зазначив, що такий договір наявний в матеріалах справи як незасвідчена фотокопія, тому не має бути прийнятий судом до уваги, за наслідками чого справа не підсудна Синельниківському міськрайонному суду Дніпропетровської області. При цьому заяви про відвід судді та непідсудність справи вказаному суду сторони не заявляли. Розглядаючи вказане клопотання в нарадчій кімнаті суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно до положень ст. 78 ЦПК України Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України 1. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. 2. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. 3. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. 4. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. 5. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. 6. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. 7. Документи, отримані за допомогою факсимільного чи інших аналогічних засобів зв`язку, приймаються судом до розгляду як письмові докази у випадках і в порядку, які встановлені законом або договором. 8. Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Оцінюючи подану позивачем фотокопію договору поруки, укладеного 01.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , суд звертає увагу на те, що жодний учасник справи не заперечував як самого факту укладення вказаного договору, так і зміст договору в цілому, що вказує на достатність такого доказу щодо підтвердження обставин укладення договору, виникнення за таким прав і обов`язків між його сторонами, тому вказаний доказ суд вважає достатнім щодо обставин виникнення 01 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] правовідносин з поруки, шо виникли на строк 2 (два) роки до 01 листопада 2019 року саме в частині забезпечення позикового зобов`язання, що виникло 24 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем [PERSON] на підставі виданої останньою розписки. Такий договір поруки суд вважає достовірним, адже з умов такого договору встановлені зазначені у рішенні обставини, які відповідачами не заперечувались. Суд не вважає наявний у справі договір поруки від 01.11.2017 року недопустимим адже одержання такого доказу як учасниками справи, так і судом здійснене без порушення порядку, тобто сторонами спору і самого договору не заперечувався факт укладення вказаного договору, а в процесі розгляду справи жодний учасник справи не заявляв суду клопотання про витребування від позивача або відповідача [PERSON] оригінального примірника договору з метою перевірки відповідності оригіналу наданої суду фотокопії. Положення ч. 6 ст. 95 ЦПК України не створюють для суду ні права ні обов`язку піддати сумніву будь-яку фотокопію наявного у справі доказу окрім випадку, коли суд за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи вчинить заходи щодо витребування оригінальних примірників, які не будуть подані і які (фотокопії) ставляться під сумнів щодо відповідності оригіналу, наслідком такого є неприйняття до уваги доказу. Вказана процедура істотно відрізняється від процедури визнання доказів недопустимими, адже якщо недопустимі докази оцінюються критично в нарадчій кімнаті і судом встановлюються обставини порушення порядку одержання доказів, внаслідок чого суд не бере до уваги такі докази, то непідтверджені фотокопії на відповідність їх оригінальним примірникам за процедурою ч. 6 ст. 95 ЦПК України взагалі не приймаються до уваги судом під час оцінки таких доказів судом в нарадчій кімнаті адже такі вважаються фактично неподаними за відповідною процедурою. При цьому закон жодним чином не вказує на недопустимість доказу через не засвідчення фотокопії на відповідність оригіналу. Суд також вважає за необхідним зазначити про те, що дії представника відповідача [PERSON] адвоката Мельниченко В. М. в частині заявлення клопотання про недопустимість договору поруки через відсутність засвідченої копії в матеріалах справи зводяться до спроби домогтись виключення такої фотокопії з переліку доказів, що підлягають оцінці. Такі дії мають сенс виключно в тому випадку, коли сторона вимагає подання оригінального примірника доказу з метою перевірки змісту фотокопії, при цьому суду стає зрозумілим, що сторона піддає сумніву наявну у справі фотокопію документа. Але жодний учасник сумніву не піддавав фотокопію договору поруки, клопотань про витребування оригінального примірника не заявляв, тому у суду відсутні правові підстави для неприйняття до уваги фотокопії договору поруки під час оцінки такого доказу. Про інші обставини, які б вказували на недопустимість договору поруки, сторони не заявляли. Щодо твердження представника відповідача [PERSON] адвоката Мельниченка В. М. про непідсудність справи Синельниківському міськрайонному суду Дніпропетровської області через недопустимість, на думку представника [PERSON] , договору поруки, суд зауважує про те, що стороною позивача підсудність обрана на власний розсуд за зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] , що передбачено положеннями ч. 15 ст. 28 ЦПК України, за умовами якої позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача. При цьому суд не має права втручатись у визначений позивачем склад учасників процесу, окрім випадків прямо передбачених законом, наприклад заміна неналежного відповідача або залучення співвідповідача. Крім того, критична оцінка судом доказів, зокрема договору поруки, не має наслідком зміну у справі підсудності і не створює для суду обов`язку вирішувати питання про передачу справи до іншого суду. Виходячи з чого твердження представника відповідача [PERSON] адвоката Мельниченка В. М. про непідсудність справи Синельниківському міськрайонному суду Дніпропетровської області відхиляються судом як необгрунтовані і безпідставні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Крім того, згідно ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Пунктом 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року передбачено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ст.88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Оскільки позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір в розмірі 9605,00 грн., тому суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] та [PERSON] судовий збір на користь позивача в розмірі 4802 грн. 50 коп. з кожного. Що стосується вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, то вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не було надано жодного документального підтвердження щодо розміру витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved