Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про позбавлення права користування квартирою та зняття з реєстрації, в обґрунтування якого зазначив, що він зареєстрований та постійно мешкає у квартирі за адресою: [ADDRESS], де також зареєстрований відповідач, його син. Проте, з 2012 року син за місцем реєстрації відсутній, матеріальної допомоги не надає, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири. Оскільки відповідач залишається зареєстрованим у квартирі, позивач не має можливості звернутися за отриманням субсидії, але з метою запобігання заборгованості змушений сплачувати за нього комунальні послуги, хоча є пенсіонером, ніде не працює та інших доходів, окрім пенсії, не має. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється. На підставі викладеного позивач просить визнати його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], та зняти з реєстрації. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Оскільки позивач у поданій до суду заяві не заперечував проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, судом 06.05.2015 року на підставі ст.ст. 224, 225 ЦПК України винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться за рішенням суду. У судовому засіданні встановлено, що, відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла УЖКГ міськвиконкому м. Сєвєродонецька 15 січня 1998 року, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з довідки № 1327 від 06.04.2015 року, за адресою: [ADDRESS] мешкають [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Згідно копії Акту від 06.04.2015 року, затвердженому директором Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» Якимовою А.В., при перевірці факту проживання за адресою: [ADDRESS] встановлено, що в квартирі фактично проживає [PERSON] з 1983 року по теперішній час, крім вказаної особи, з 2012 року в квартирі ніхто не мешкає. При опитуванні сусідів підтверджено фактичне проживання [PERSON]. Щодо позовних вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку, слід зазначити, що вирішення зазначеного питання залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 якого підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У відповідності до Узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення, ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Суд, захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 зазначеного закону, реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 7 закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, враховуючи, що відповідач у зазначеному житловому приміщенні не проживає більше одного року без поважних причин, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, що створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових майнових обовязків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: partial