Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з заявою, вимоги якої обґрунтував належністю йому на праві спільної сумісної власності житлового будинку [ADDRESS], який після розірвання шлюбу з відповідачем, як співвласником даного домоволодіння та наявністю непорозумінь та суперечностей пов'язаних з користуванням та розпорядженням даним майном, просив поділити житловий будинок [ADDRESS] між ним та відповідачем. У судовому засіданні позивач та його представник, [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, а також, враховуючи проведену судову будівельно-технічну експертизу, не заперечив щодо надання йому грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності, а також просив сплачені ним кошти в розмірі 4000,00 грн. за проведення даної експертизи житлового будинку розподілити в рівних частинах між сторонами. Відповідач [PERSON] до суду з'явилась, позовні вимоги не визнала повністю, про що подала відповідне заперечення в якому просила відмовити у задоволенні позову, оскільки кошти на придбання будинку здійснювались нею особисто без участі позивача, про що надала відповідні розписки про позику коштів у знайомих та родичів, а також просила визначити ідеальні частки сторін у спільній сумісній власності без реального поділу та сплати будь-якої грошової компенсації, оскільки на її утриманні перебуває неповнолітня дитина. Дослідивши письмові докази по справі, пояснення сторін, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку з господарськими будівлями від 03.07.2007 року посвідчений нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори, [PERSON] та [PERSON] набули право власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями за [ADDRESS] Житомирської області. Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду житловий будинок №53 складається з коридора - 8,2 кв.м., санвузла - 5,8 кв. м., кухні - 9,2 кв. м, кімнати - 9,0 кв. м., кімнати - 17,0 кв. м. та прихожої - 12,9 кв. м., загальної площі - 62,1 м2, з яких 26,0 м2 - жила площа. 31.07.2014 року відповідно до рішення Малинського районного суду Житомирської області шлюб зареєстрований між сторонами 02.08.2005 року розірвано. Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, спірний будинок [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно статті 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Роз'яснення щодо цього питання надав Пленум Верховного Суду України в Постанові № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зокрема, вказавши, що поділ в натурі можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири (п. 6). В Постанові Пленуму Верховного Суду № 20 від 22.12.95 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» було вказано, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов (п. 14). При неможливості поділу будинку, що є спільною власністю подружжя, в натурі і відсутності згоди подружжя про спосіб поділу спільного майна, суд, з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і заслуговуючих на увагу інтересів одного з подружжя, забезпеченості житлом в іншому місці другого з них, може залишити будинок одному з подружжя і покласти на нього обов'язок компенсувати право на частку в будинку другого за рахунок іншого спільного майна або грішми (п. 5 Постанови Пленум № 7 від 04.10.91 p.). При цьому, згідно висновку №667/03.16 судової будівельно-технічної експертизи від 09.03.2016 року поділити житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] в натурі між двома співвласниками частки яких є рівними - неможливо. У разі наявності в майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільних речей, то в силу частини другої статті 71 СК України такі речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Зважаючи на те, що сторони не згодні на припинення права на частку в спільному майні, а інших вимог позивачем не заявлялось та не уточнювалось, в задоволенні позову [PERSON] про розподіл нерухомого майна подружжя слід відмовити.

Outcome: dismissed