Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що на балансі Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ перебуває гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS]. [PERSON], як студенту ДДУВС, було надано право на вселення до зазначеного гуртожитку. З 21.01.2008 відповідач був зареєстрована у гуртожитку ДДУВС. 28 грудня 2008 року відповідач залишив кімнату гуртожитку, не передавши кімнату та майно керівництву житлово-побутового комплексу університету. На даний час місцезнаходження відповідача позивачу невідомо. Тому позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою [NUMBER] в гуртожитку, розташованому по [ADDRESS]. У судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд даної цивільної справи за своєї відсутності, в заяві також вказав, що позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно витягу зі статуту Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ є державним вищим навчальним закладом четвертого рівня акредитації, який підпорядкований Міністерству внутрішніх справ України. Університет є юридичною особою, має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і мати обов'язки, бути позивачем і відповідачем у суді (а.с.17). На балансі Дніпропетровського держаного університету внутрішніх справ обліковується гуртожиток, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно Правил внутрішнього розпорядку в студентських гуртожитках ДДУВС затверджених Наказом ректора ДДУВС № 391 від 14 грудня 2009 року (а.с.7-9) [PERSON] було надано право на вселення до зазначеного гуртожитку до кімнати [NUMBER]. Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області останній зареєстрований у гуртожитку по [ADDRESS] з 28 січня 2008 року (а.с.6). З 28 грудня 2008 року [PERSON] вибув з місця проживання, не знявшись при цьому з реєстраційного обліку, що підтверджується актом від 28 травня 2015 року складеним завідувачем житлово-побутового комплексу [PERSON], адміністратором гуртожитку [PERSON] та старшим інспектором відділу організації служби [PERSON] (а.с.5). На даний час місце перебування відповідача невідоме. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 72 Житлового Кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає в гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], не сплачує за користування житловим приміщенням та комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню кімнати, таким чином, відповідач порушує права позивача. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимога позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved