Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що є власником домоволодіння по [ADDRESS] право власності на яке набув згідно договору купівлі-продажу від 31.07.1986 року. З 19.07.2003 року у вказаному будинку зареєстрована його дочка [PERSON], проте остання з 2013 року в даному будинку не проживає, будь-якої участі у витратах на утримання будинку не приймає, комунальні послуги не сплачує. Факт реєстрації відповідача в належному позивачу будинку порушує право приватної власності, перешкоджає вільно розпоряджатись, володіти і користуватися своєю власністю та в подальшому вчиняти правочини з цим майном. За наведених обставин, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач, будучи відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України повідомлена про час та місце судового засідання, до суду не з'явилася, причини неявки не повідомила, уповноваженого представника не направила, відзиву на позов не надала. В зв'язку з неявкою відповідача, згодою позивача на заочний розгляд справи, постановлено провести заочний розгляд справи і ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів, про що винесено відповідну ухвалу. Суд, заслухавши позивача, його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, знаходить позов підлягаючим до задоволення з наступних підстав. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Положення вказаного конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. З положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України слідує, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку за [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.07.1986 року посвідченого нотаріусом Шепетівської державної нотаріальної контори Чабаненко Л.О. та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого 26.10.2010 року виконкомом Шепетівської міської ради. Згідно відповіді відділу реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради Хмельницької області, яка надійшла на запит суду на виконання вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] Як вбачається з даних акту комісії квартального комітету №13 виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 05.09.2018, [PERSON] за адресою: [ADDRESS], фактично з 2013 року за місцем реєстрації не проживає, комунальними послугами не користуються, але зареєстрована у вказаному будинку. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що є сусідами позивача та ствердили факт не проживання дочки позивача [PERSON] з 2013 року у будинку [ADDRESS] Оцінивши наведені докази в їх сукупності, вважаючи такі відповідаючими фактичним обставинам, суд приходить до висновку, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживає у житловому будинку за [ADDRESS], тому може бути визнаним втратившими право користування цим житлом. За наведених обставин, вимоги позивача ґрунтуються на законі, доведені належними та допустимими доказами, тому підлягають до задоволення. Судовий збір відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved