Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20.06.2011 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 010-16503-200611, згідно із яким, позивач відкрив відповідачеві картковий рахунок [NUMBER] та кредитну лінію на загальну суму 100000,00 грн. з встановленим лімітом кредитної лінії на рахунку в сумі 5500,00 грн. Посилаючись на невиконання відповідачем умов кредитного договору, просить стягнути з відповідача 6515,72 грн. заборгованості по кредитному договору. У судове засідання представник позивача не з'явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без його участі, та зазначив, що свої вимоги підтримує повністю. Відповідач у судове засідання не з'явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що заперечує проти задоволення в частині стягнення пені та відсотків. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Встановлено, що 20.06.2011 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 010-16503-200611, згідно із яким позивач відкрив відповідачеві картковий рахунок [NUMBER] та кредитну лінію на загальну суму 100000,00 грн. із встановленим лімітом кредитної лінії на рахунку в сумі 5500,00 грн. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості у розмірі: 3 552,53 грн. - тіло кредиту; 1252,06 грн. - прострочене тіло кредиту та задоволення позову в цій частині у повному обсязі. У частині стягнення 4193,47 грн. заборгованості за комісіями позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 20.06.2011 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому нарахування комісії проведено відповідачем за послуги, що супроводжують кредит, а сааме - компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що положення кредитного договору у частині встановлення комісійної винагороди є несправедливим, що свідчить про його недійсність, тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. Окрім того, судом неодноразово направлялись позивачу листи, у яких роз'яснювалися обов'язки доказування і подання доказів, зокрема, надання детального розрахунку ціни позову, проте позивач не скористався своїм правом та не надав відповідних документів. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial