Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, де просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] згідно договору купівлі - продажу будинку від 22.03.1971 року. 01.02.2005 року на прохання свого сина, [PERSON] дав згоду на реєстрацію в належному йому будинку його пасинка - [PERSON], як члена сім'ї. Відповідач зареєструвався в належному йому будинку лише для працевлаштування, жодного дня не проживав в цьому будинку, ніколи не ніс і не несе ніяких витрат по його утриманню, не відноситься до нього як до свого помешкання. З початку 2015 року в нього виникла необхідність оформити субсидії на комунальні послуги, а та обставина, що відповідач зареєстрований в належному йому будинку не дає йому права скористуватися зазначеними пільгами, суттєво погіршує житлові умови, створює перешкоди в користуванні будинком в зв'язку з чим він несе додаткові витрати по оплаті комунальних платежів, порушує його право на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном відповідно до ст. 150 ЖК України. [PERSON] посилається на ч.2 ст.405 ЦК України та просить з врахуванням того, що відповідач, як член сім'ї не користується житлом, визнати його втратившим право користування житловим будинком. В судове засідання представник позивача не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, де вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. За таких обставин, з врахуванням думки представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши заочне рішення відповідно до вимог ст., ст. 224 - 226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України). Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено наступне. Згідно договору купівлі - продажу житлового будинку від 22.03.1971 року, посвідченого виконкомом Куколівської сільської ради за № 8, позивачу належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS]. Згідно довідки виданої Куколівською сільською радою Олександрійського району Кіровоградської області [PERSON], [INFO], зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] з 01.02.2005 року, але за вказаною адресою не проживав і не проживає. Таким чином, суд вважає встановленим, що з 01.02.2005 року відповідач не проживає в житловому будинку [ADDRESS] що перешкоджає позивачу вільно, на свій розсуд, розпоряджатися належним йому на праві приватної власності будинку, відповідно до ст. ст. 319, 383 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.2 ст. 16 ЦК України. Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116, 157 ЖК України, або ж в порядку ст.405 ч.2 ЦК України, згідно якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, суд вважає, що маються підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про визнання особи втративши право користування жилим приміщенням, розглядається відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст., ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження. Реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою, фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ч.2 ст.405 ЦК України.

Outcome: approved