Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з позовною заявою \~до [PERSON] та просив визнати [PERSON] таким що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] в позовній заяві зазначає, що на підставі свідоцтва про право власності від 18 липня 2011 року за № [NUMBER] , він є власником квартири [ADDRESS] . 17 серпня 2012 року він уклав договір найму та зареєстрував на своїй площі [PERSON] , який фактично не проживає у квартирі [ADDRESS] з моменту реєстрації. Особистих речей в квартирі немає з 2014 року. Реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди в користуванні житлом, та позбавляє права вільно володіти, користуватись та розпоряджатися\~власним майном. Ухвалою суду від 28 липня 2020 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 25 листопада 2020 року. У судове засідання 25 листопада 2020 року сторони не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись. Про причини неявки суд не повідомляли. Судове засідання відкладено на 24 лютого 2021 року. У судове засідання 24 лютого 2021 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Про причини неявки суд не повідомляли. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги та просив ухвалити рішення в заочному порядку. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позовну заяву у відповідності до вимог ст. ст. 280-281 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] \~від 18 липня 2011 року . 17 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір найму, строком до 17 серпня 2014 року, яким передбачено, що [PERSON] тимчасово проживає за адресою : [ADDRESS] . З 13 жовтня 2012 року в зазначеній квартирі було зареєстровано [PERSON] [INFO] , про що свідчать відомості № Т1-47715-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщені квартири [ADDRESS] . [PERSON] з 2012 року по теперішній час не проживає, в квартирі [ADDRESS] , особисті речі відсутні, про що свідчить акт керівника правління ОСББ « Комфорт 41 А» Семчонок І.І. від 25 січня 2021 року. Відповідно до статті 41\~Конституції\~України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383\~ЦК\~України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391\~ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового\~кодексу\~Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до статті 7\~Закону\~України\~від 11\~грудня\~2003\~року\~«Про\~свободу пересування\~та\~вільний\~вибір місця\~проживання\~в\~Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України\~від\~11\~грудня\~2003\~року\~«Про\~свободу пересування\~та\~вільний\~вибір місця\~проживання\~в\~Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7\~цього\~Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved