Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 25.05.2017 року по справі №686/10939/15-ц визнано недійсним рішення загальних зборів засновників Колективного виробничого підприємства «Пересувна механізована колона - 33» від 27.01.2015 року про передачу в якості внеску до статутного капіталу ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» приміщення гуртожитку по [ADDRESS]. Визнано недійсним рішення загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕД ПМК 2015» від 27.01.2015 року про прийняття в якості вступного внеску до статутного капіталу ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» приміщення гуртожитку по [ADDRESS]. Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 32825111 від 28.01.2015 року, видане ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на гуртожиток по [ADDRESS]. Скасовано рішення Реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖЕД ПМК 2015» права власності на гуртожиток по [ADDRESS]. Рішення апеляційного суду виконано, право власності скасовано, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.06.2017 року. 20 травня 2015 року ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» за договором купівлі - продажу відчужило 14/1000 частки [PERSON], 8/1000 частки за договором купівлі - продажу 22 травня 2015 року [PERSON]. В подальшому 04 червня 2015 року між ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» та [PERSON],укладено договір про поділ нерухомого майна в натурі є спільною частковою власністю та державним реєстратором на цій підставі прийнято рішення №22016152 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на гуртожиток по [ADDRESS] в м. Хмельницькому та видано свідоцтво про право власності. Позивач вважає, що правова підстава набуття права власності на гуртожиток за ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» скасована тому підлягають визнанню недійсними зазначені вище договора купівлі - продажу, підлягає до скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та свідоцтво про право власності. Позивач посилається на те, що оспорюваними договорами купівлі-продажу права позивача порушено, оскільки на час їх укладення існувала заборона відчуження спірного майна шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 26.08.2009 року щодо заборони вчиняти будь - які дії відносно гуртожитку по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник з'явилися, позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог. Представник відповідача ЖЕД ПМК 2015 Головатий П.О., [PERSON] у судове засідання з'явилися, заперечили проти позовних вимог. Треті осіби [PERSON], [PERSON], [PERSON], представник Хмельницької облради Присяжний В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 25.05.2017 року по справі №686/10939/15-ц визнано недійсним рішення загальних зборів засновників Колективного виробничого підприємства «Пересувна механізована колона - 33» від 27.01.2015 року про передачу в якості внеску до статутного капіталу ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» приміщення гуртожитку по [ADDRESS]. Визнано недійсним рішення загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕД ПМК 2015» від 27.01.2015 року про прийняття в якості вступного внеску до статутного капіталу ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» приміщення гуртожитку по [ADDRESS]. Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 32825111 від 28.01.2015 року, видане ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на гуртожиток по [ADDRESS]. Скасовано рішення Реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖЕД ПМК 2015» права власності на гуртожиток по [ADDRESS]. Рішення апеляційного суду виконано, право власності скасовано, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.06.2017 року. 20 травня 2015 року ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» за договором купівлі - продажу відчужило 14/1000 частки [PERSON], 8/1000 частки за договором купівлі - продажу 22 травня 2015 року [PERSON]. В подальшому 04 червня 2015 року між ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» та [PERSON],укладено договір про поділ нерухомого майна в натурі є спільною частковою власністю та державним реєстратором на цій підставі прийнято рішення №22016152 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на гуртожиток по [ADDRESS] в м. Хмельницькому та видано свідоцтво про право власності. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 21 березня 2016 року по справі №686/18447/15-ц за позовом ТОВ «ЖЕД ПМК 2015», що набрало законної сили 24 травня 2016 року [PERSON] виселено з кімнат №92 та №93 гуртожитку по [ADDRESS]. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідна правова позиція відображена в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року №6-94цс13. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам(частина перша статті 203 ЦК України). Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. Суд вважає, що посилання позивача та представника на рішення Апеляційного суду Хмельницької області в справі 686/10939/15-ц, як підставу позову є необґрунтованим, оскільки визнання недійсним свідоцтва про право власності від 28.01.2015 року та скасування його державної реєстрації не є підставою для визнання недійсними наступного свідоцтва про право власності та правочинів про відчуження майна укладених на підставі такого свідоцтва. Підставою видачі свідоцтва від 12.06.2015 року №38958530 є договір про поділ нерухомого майна, що є спільною частковою власністю від 04.06.2015 року за реєстровим №388, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л.М. Згідно з чч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. В даному випадку під час укладення договору поділу нерухомого майна від 04.06.2015 року №388 на думку суду, сторонами не допущено порушення норм матеріального права і таких доказів не надано позивачем та представником у судовому засіданні. На думку суду, не підлягають до задоволення позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно №32825111 від 28.01.2015 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.06.2015 №38958530 так, як зазначена вимога не ґрунтується на жодній нормі матеріального права. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, положення ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна переданого на виконання недійсного правочину. Не підлягають задоволенню позови про визнання недійсними наступних правочинів, щодо відчуження цього майна, які були вчиненні після недійсного правочину (постанови ВСУ № 6-53цс12; №6-164цс14; №6-170цс14). Посилання позивача та представника на положення ст.228 ЦК України на думку суду, повністю спростовується роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Так відповідно до п.18 вказаної постанови, під дію ст. 228 ЦК України підпадають: правочини, які спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, які спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими правочинами є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини спрямовані використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини спрямовані на незаконне володіння, користування розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під охороною держави, її природними надрами; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів. Як вбачається, оспорювані правочини не підпадають під жодний із наведених критеріїв. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі. Частиною 1 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Зважаючи на викладене суд вважає, що позивачем та представником не доведено у судовому засіданні та не представлено доказів, що при укладенні оспорюваних правочинів купівлі - продажу частки від 20 та 22 травня 2015 року, договором про поділ майна в натурі від 04 червня 2015 року порушені права [PERSON], не встановлено порушення таких прав і у судовому засіданні тому позов є необґрунтований та не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed