Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, який обгрунтовує наступним. У відповідності до п. 22 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 289 від 23.07.2008 року «Про приватизацію державного житлового фонду» задоволено прохання чоловіка позивачки [PERSON], що мешкає в одноквартирному будинку [ADDRESS] та передано йому у приватну власність вказаний будинок. Про передачу у приватну власність цього будинку позивач дізналась після отримання від Виконавчого комітету Ужгородської міської ради листа N9 515/03-23 від 11.07.2016 року, із додатком рішення №289 від 23.07.2008 року. [PERSON] зазначає, що познайомилась і почала спільно проживати у цивільному шлюбі із відповідачем [PERSON]. у будинку [ADDRESS] з 1998 року.Факт переїзду до Відповідача і початок спільного проживання з ним можуть підтвердити свідки. Під час спільного проживання у позивача та відповідача народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] у відповідності до свідоцтва про народження [NUMBER] від 04.12.2009 року та [PERSON], [INFO] у відповідності до свідоцтва про народження [NUMBER] від 14.01.2015 року. У відповідності до змісту позовної заяви позивач безперервно проживала разом з відповідачем та дітьми у будинку [ADDRESS]. Офіційно шлюбні відносини сторони оформили 23.08.2001 року, про що вчинено актовий запис N424 у книзі реєстрації актів про одруження і видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 23.08.2001 року. Позивач вважає, що не повідомивши її про приватизацію будинку, таємно оформивши заяву на приватизацію та подавши без її відома документи для приватизації будинку до органу приватизації відповідача отримав у приватну власність весь будинок, таким чином порушив не тільки майнові права позивача на приватизацію будинку, але й майнові права старшого сина [PERSON]. На думку [PERSON] при оформленні заяви на приватизацію будинку, ЖРЕР №4, на території обслуговування якого знаходиться будинок, не перевірив за паспортом відповідача, чи є такий одруженим, чи має на утриманні неповнолітніх дітей, внаслідок чого вніс невірні дані у заяву про приватизацію будинку та помилково видав довідку про склад сім'ї для приватизації будинку. На підставі невірних даних про членів сім'ї Виконавчий комітет Ужгородської міської ради прийняв помилкове рішення про передачу всього будинку [PERSON] З огляду на те,що [PERSON] та син, [PERSON], 1999 р., в силу ст. 64-65 ЖК України набули права наймачів у будинку [ADDRESS] в силу закону, та постійно мешкали за цією адресою на день винесення рішення № 289 від 23.07.2008 року, п. 22 рішення № 289 від 23.07.2008 року про передачу у приватну власність всього будинку тільки [PERSON], суперечить ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому на думку позивача підлягає визнанню незаконним і скасуванню. В судовому засіданні позивач та її представник уточнили вимоги позовної заяви, просили суд визнати незаконним та скасувати п. 22 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 289 від 23.07.2008 року «Про приватизацію державного житлового фонду», визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право користування будинком за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідача - Виконавчого комітету Ужгородської міської ради - Данканич А.Е. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоч належним чином повідомлявся про дату та час розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступні обставини. П . 22 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 289 від 23.07.2008 року «Про приватизацію державного житлового фонду» вирішено задовольнити прохання, подане наймачем [PERSON], що мешкає в одноквартирному будинку [ADDRESS] і передано йому вказаний будинок згідно пільг безоплатно в приватну власність та передано йому у приватну власність вказаний будинок.(а.с. 5) Позивач [PERSON] вказує, що дізналась про винесення вказаного рішення після отримання від Виконавчого комітету Ужгородської міської ради листа N9 515/03-23 від 11.07.2016 року, із додатком рішення №289 від 23.07.2008 року. З вказаним рішенням позивач незгідна, вважає, що ним порушено права її та сина [PERSON], 1999 року народження, оскільки вони в силу ст. ст. 64-65 ЖК України також набули права наймачів у будинку [ADDRESS], адже постійно мешкали за цією адресою на день винесення оскаржуваного рішення. Згідно доданого до матеріалів цивільної справи свідоцтва про одруження [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23.08.2001. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. В ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Відповідно до ст. 47 Конституції України та ст. 1 ЖК України кожному гарантується право на житло. Згідно з ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. При цьому ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, аналізуючи зазначені вище норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 9 ЖК України, ст. 47 Конституції України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України в постанові від 30.01.2013 року (справа № 6-125цс12). Відповідно до наказу Мністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12. 2009 року № 396 затверджено Положення про порядок передачі квартир, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. П.18. вказаного Положення унормовано, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації. За неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Якщо дитина віком від 14 до 18 років (настає неповна цивільна дієздатність особи), додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. Довідка про склад сім'ї та займані приміщення береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. З доданої до письмових заперечень на позов представником відповідача довідки № 841 від 19.06.2008 року про склад сімї наймача [PERSON], виданої КП Житловим ремонтно-експлуатаційним за адресою: [ADDRESS], що була подана відповідачем для оформлення приватизації, вбачається, що за вказаною у довідці адресою був зареєстрований тільки [PERSON] Крім того в матеріалах цивільної справи міститься типовий договір найму житла від 31.03.2008 року, що укладений між КП Житловим ремонтно-експлуатаційним та відповідачем [PERSON] Позивачка по справі вказує на те, що постійно проживала за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON]. з 1998 року, спочатку в цивільному шлюбі, а з 23.08.2001 року стала його офіційною дружиною. Крім того вказує на те, що в цивільному шлюбі за вказаною адресою в неї народився син [PERSON], [INFO]. Однак жодних доказів того, що вона дійсно проживала та була зареєстрована за вказаною адресою з 1998 року судом не отримано. Натомість представник відповідача вказує на те, що позивач була зареєстрована за іншою адресою. Відтак всупереч положень ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено, що рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 289 від 23.07.2008 року «Про приватизацію державного житлового фонду» було незаконним та прийнято всупереч вимог чинного законодавства. З огляду на те, що наступна позовна вимога щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] є похідною від попередньої, суд також не вбачає підстав для її задоволення. Вивчивши вимогу позову щодо визнання за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право користування будинком за адресою: [ADDRESS], суд приходить до наступного. Положеннями ст. 64 ЖК України визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Тобто ст. 64 ЖК передбачає принцип рівності прав і обов'язків наймача житла та членів його сім'ї. Наймач, на ім'я якого видано ордер і з яким укладено договір найму жилого приміщення, не має ніяких переваг перед членами своєї сім'ї. Він є лише представником своєї сім'ї перед наймодавцем. Серед членів сім'ї наймача виділяють дві категорії: 1) безспірні члени сім'ї (дружина (чоловік) наймача; діти наймача; батьки наймача); 2) особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Наймач та його повнолітні, дієздатні члени сім'ї несуть солідарну відповідальність за зобов'язаннями, що випливають з договору найму житла. Наприклад, щодо сплати комунальних платежів. Це означає, що кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що на даний час відповідач [PERSON] не бажає, щоб його дружина та діти проживали разом з ним. [PERSON] в судовому засіданні показала що у випадку їх виселення відповідачем [PERSON], такі будуть позбавлені житла, оскільки на даний час у їх володінні не знаходиться жодного нерухомого майна, внаслідок чого опиняться на вулиці разом з дітьми. Здійснення людиною свого природного права на життя пов'язано з багатьма фікторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому положеннями статтей 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право громадян на житло закріплює також ст. 1 Житлового кодексу України (далі - ЖК України). Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Положеннями статті 3 Конституції України регламентовано, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. На підставі викладеного, виходячи із основоположних засад Конституції України, які згідно ч. 3 статті 8 Основного Закону є нормами прямої дії, тобто, що кожна конституційна норма потенційно може бути безпосередньо застосована у правозастосовчій діяльності, принципів законності та справедливості, враховуючи складну ситуацію в країні, що стосується забезпечення житлом, внаслідок чого можуть бути суттєво порушені права також дітей на нормальні умови існування, суд приходить до переконання, що позивачем доведено, що вона, як дружина наймача [PERSON], та відповідно народжені в шлюбі діти [PERSON] та [PERSON] мають такі ж права і обов'язки, як наймач у праві вільно користуватися спірним будинком , оскльки є членами його сім'ї. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткого задоволення.

Outcome: partial