Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивач вказав, що він є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку був зареєстрований відповідач [PERSON] , який з січня 2018 року і по сьогоднішній день не мешкає у спірному будинку, участі у витратах на утримання будинку також не приймає. Реєстрація відповідача у будинку створює йому перешкоди у здійсненні права власності, тому на підставі ст..405 ЦК України, позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник позивача, адвокат Гос В.В., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання також не з`явився, що згідно із ч.1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом надіслання судових повісток за місцем реєстрації, а також шляхом оголошень на офіційному порталі «Судової влади України» в мережі інтернет. Відзив на позовну заяву відповідач не подавав. Будь-яких клопотань, або заяв про відкладення розгляду справи від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без повідомлення причин та не подав будь-яких заперечень проти позову і позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з такого. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі фактичні обставини. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу будинку від 06.11.2014року, посвідченим приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за № 1821, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 29099394 від 06 листопада 2014 року (а.с.8-9). Відповідач [PERSON] \~є онуком\~позивача і\~зі згоди\~останнього був\~зареєстрований у\~його приватному\~будинку за\~адресою [ADDRESS] .\~Вказане підтверджено\~поясненнями самого\~позивача,\~наданими в\~судовому засіданні,\~а також\~копією домової\~книги,\~копією паспорту\~відповідача,\~довідкою відділу реєстрації Добропільської міської ради №16.01-08/4369 від 14.08.2019 року (а.с.20). Довідкою №16-19/851 від 22.08.2019 року відділу реєстрації Добропільської міської ради підтверджується, що [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 02 червня 2015 року (а.с.25). З пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що його онук - [PERSON] з січня 2018 року у будинку за адресою [ADDRESS] не мешкає, оскільки виїхав до Російської Федерації. Згідно довідки голови квартального комітету Бутко Л.В. від 14.11.2019 року вбачається, що [PERSON] , 1994 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не мешкає за вказаною адресою з січня 2018 року та по теперешній час, про що засвідчили сусіди [PERSON] з будинку [ADDRESS] , [PERSON] з будинку [ADDRESS] та [PERSON] з будинку [ADDRESS] . Також з пояснень позивача у судовому засіданні, яке відбулось 30.10.2019 року, встановлено, що відповідач [PERSON] є його онуком по лінії доньки, різниця у їх прізвищах сталася внаслідок помилки паспортного столу. На даний момент позивач має бажання продати свій будинок, але реєстрація онука у будинку створює для нього певні перешкоди, оскільки покупці не бажають купувати будинок з зареєстрованими в ньому особами. Копіями свідоцтв про народження [PERSON] та відповідача [PERSON] вбачається, що [PERSON] є рідною донькою позивача та є рідною матір`ю відповідача. Вказане підтверджує родинні відносини між сторонами, а саме той факт, що [PERSON] є рідним дідусем [PERSON] Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У\~Конституції України\~закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті\~13,\~41 Конституції України). Відповідно до\~статті 13 Конституції України\~власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред`явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. При вирішенні питання про втрату права на користування житлом члена сім`ї власника житла з`ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК України). Відповідно до\~ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями\~статті 405 ЦК України. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач перешкоджає проживанню відповідача в спірному будинку, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач не надав доказів поважності причин його відсутності у будинку понад один рік. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишив житло за адресою [ADDRESS] . Протягом тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживає. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача\~\~відносно відповідача,\~\~створення з боку позивача перешкод для проживання відповідача в даному житловому будинку. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15\~постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що\~стаття 33 Конституції\~гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим за адресою місця мешкання позивача в будинку [ADDRESS] з 02.06.2015 року, тобто маючи законне право користування вказаним будинком, за вказаною адресою не проживає без поважних причин з січня 2018 року, тобто більш ніж 1,5 роки, і тому втратив право користування ним. З огляду на вищевказане, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved