Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання абзацу 4 п.1.3.1, п.8.1 договору про надання споживчого кредиту № 1129885500 від 14.02.2008 р. несправедливими та недійсними. В обґрунтування заявленого позову позивач послався на те, що 14.02.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту № 1129885500 від 14.02.2008 р., за умовами якого [PERSON] отримав кредит в сумі 51 000 дол. США, зі сплатою процентів у розмірі 11,94% річних, строком повернення не пізніше 12.02.2038 року. [PERSON] вважає несправедливими та просить визнати недійсними абзац 4 п.1.3.1 та пункт 8.1 кредитного договору, як такі, що не відповідають вимогам цивільного законодавства, а саме - вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з абзацом 4 п.1.3.1 договору за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк нараховує на прострочену суму основного боргу процентну ставку, збільшену вдвічі від діючої процентної ставки. Позивач вважає, що абзац 4 п.1.3.1 кредитного договору не відповідає вимогам п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки підвищена процентна ставка за користування простроченим кредитом складає 23,8% річних, тобто є вдвічі більшою за встановлену абзацом 1 п.1.3.1 кредитного договору процентну ставку у розмірі 11,9% річних, тож, являється непропорційно великою сумою компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. Позивач вважає також, що абзац 4 п.1.3.1 кредитного договору не відповідає п.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з яким кредитодавцю забороняється встановлювати у кредитному договорі будь-які збори, відсотки, тощо за дії, які не є послугою у розумінні п.17 ст.1 цього Закону в той час, як послугою є сам кредит, а не користування кредитними коштами позичальником понад встановлений термін. Пунктом 8.1 кредитного договору встановлено право банку вимагати від позичальника сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу за порушення позичальником термінів погашення грошових зобов`язань за кредитним договором. Даний пункт договору позивач вважає несправедливим і недійсним, оскільки пункт 8.1 кредитного договору зобов`язує позичальника сплачувати непропорційно велику суму компенсації (понад п'ятидесяти відсотків вартості продукції) в порушення п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також - порушує пункт 3 ч.5 ст.11 цього Закону, відповідно до якого несправедливими являються умови кредитного договору, які передбачають зміни у будь-яких витратах позичальника, окрім відсоткової ставки. Представник відповідача заявлений позов не визнала. Вважає його безпідставним, доводи позивача - надуманими й такими, що не відповідають вимогам цивільного законодавства, яке діяло під час укладення кредитного договору, а висновки позовної заяви - такими, що ґрунтуються на власних міркуваннях позивача і суперечать нормам матеріального права, якими регулюються спірні відносини, внаслідок чого просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Надала суду письмові заперечення на заявлений позов та на додаткові письмові пояснення представника позивачів по суті позовних вимог. Суд, вислухавши сторони, оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов [PERSON] не підлягає задоволенню з урахуванням наступного. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України). Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що у відповідності до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 14.02.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк укладено договір про надання споживчого кредиту № 1129885500 від 14.02.2008 р., за умовами якого [PERSON] отримав кредит в сумі 51 000 дол. США, зі сплатою процентів у розмірі 11,9% річних, строком повернення не пізніше 12.02.2038 року; платежі здійснюються відповідно до Додатку № 1 до кредитного договору, який є графіком платежів. На протязі більше ніж семи років [PERSON] добросовісно виконував зобов`язання за кредитним договором, сплачуючи грошові кошти в погашення кредиту та проценти за користування цими коштами. Як пояснив судовому засіданні представник позивача [PERSON], в 2015 році [PERSON] звернувся за правовою допомогою до фахівця, внаслідок чого ним було з`ясовано про порушення з боку відповідача вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в кредитний договір абзацом 4 п.1.3.1 включено несправедливі умови щодо нарахування подвійної процентної ставки за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін, а також пунктом 8.1 до договору включено несправедливу умову щодо нарахування пені на суми прострочених платежів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, розрахованої за кожен день прострочення платежу; дані умови кредитного договору внаслідок їх несправедливості підлягають визнанню недійсними. Пунктом10.13 кредитного договору [PERSON] підтверджує, що всі умови йому цілком зрозумілі, і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Суд не приймає твердження позивача про несправедливість у розумінні п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» абзацу 4 п.1.3.1 кредитного договору, яким встановлено плату за користування простроченими кредитними коштами у розмірі, збільшеному вдвічі від встановленої абзацом 1 цього пункту кредитної ставки. Відповідно до п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою умовою договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язання за договором. Продукцією, відповідно до п.19 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», є «будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Відповідно до ст.ст.47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання кредиту являється банківською послугою. Згідно зі ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, а відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тож, вартістю такої банківської послуги, як кредит, є сплата позичальником процентів за користування кредитними коштами за встановленою у кредитному договорі процентною ставкою. Абзацом 1 п.1.3.1 кредитного договору встановлено процентну ставку у розмірі 11,9% річних. Абзацом 4 п.1.3.1 кредитного договору передбачено плату за користування позичальником кредитними коштами понад терміни, встановлені договором, у розмірі, збільшеному вдвічі від розміру процентної ставки, зазначеному в абз.1 п.1.3.1. Таким чином, встановлена абзацом 4 п.1.3.1 кредитного договору подвійна процентна ставка являється платою за користування позичальником кредитними коштами понад встановлений договором термін. Компенсацією (від латинського - compensatio) є відшкодування; в цивільному праві даний термін використовується як відшкодування збитків, моральної або матеріальної шкоди. Встановлена абзацом 4 пункту 1.3.1 кредитного договору подвійна процентна ставка за своєю правовою природою компенсацією не являється, а являється платою за користування позичальником кредитними коштами понад встановлений кредитним договором термін, а тому п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до абзацу 4 п.1.3.1 кредитного договору застосовуватися не може. Суд не приймає до уваги також твердження позивача щодо несправедливості та недійсності абзацу 4 п.1.3.1 кредитного договору з підстави, встановленої пунктом 3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки даним пунктом частину 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено 22.09.2011 р. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», тобто - через три з половиною роки після укладення кредитного договору. Несправедливість та недійсність пункту 8.1 кредитного договору, відповідно до якого за порушення позичальником умов кредитного договору нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу, позивачем обґрунтовано приписами п.5 ч.3 ст.18 та п.3 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». За п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою умовою договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі, у вигляді сплати неустойки. Згідно з ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Сторони кредитного договору дійшли згоди у п.8.1 про те, що за порушення позичальником термінів виконання будь-яких своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, зокрема, термінів повернення кредиту або сплати процентів, банк має право вимагати від позичальника сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, розрахованої за кожен день прострочення. Таким чином, пеня є різновидом неустойки і правовим наслідком за порушення зобов`язань за договором, тож, не є компенсацією, або відшкодуванням у розумінні приписів Цивільного Кодексу України, а тому п.8.1 не підлягає визнанню судом несправедливим й недійсним з підстави, передбаченої п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд спростовує твердження позивача щодо відсутності в п.8.1 методики розрахунку пені, сума якої, за розрахунком [PERSON], складає 315 доларів США за один день прострочення платежу і 9 765 дол. США - за повний місяць прострочення платежу. Суму пені за один день позивач отримав шляхом простого множення суми ануїтетного платежу, який дорівнює 525 доларів США на місяць згідно з п.1.2.2 кредитного договору, на подвійну облікову ставку НБУ, яка в період, що наводиться, дорівнювала 60%, отримавши 315 доларів США. Суму пені за місяць позивач отримав шляхом множення отриманої суми пені в день на кількість днів у місяці. Облікова ставка НБУ встановлюється у процентах річних, що передбачає вирахування суми пені за один день шляхом поділення подвійної процентної ставки на кількість днів у році, помноженої на суму простроченого боргу і помноженої на кількість днів прострочення платежу, вся сума ділиться на 100. Такий розрахунок відповідає правилам математичного обрахування пені, що обчислюється у відсотках річних Задля наочності, щоб на прикладі конкретних цифр показати суму пені, яка фактично стягується з [PERSON], представником відповідача надано суду розрахунок заборгованості, доданий до позову банку про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту № 1129885500 від 14.02.2008 р., який розглядається у іншій судовій справі; згідно з цим розрахунком сума нарахованої за рік пені складає 1 587,89 дол. США. Умови, які має містити кредитний договір, визначені ст.1054 ЦК України, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вимоги щодо включення до кредитного договору методики, за якою розраховується пеня, вказані норми цивільного законодавства не містять. Твердження позивача щодо несправедливості та недійсності п.8.1 кредитного договору, як такого, що порушує пункт 3 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого несправедливими являються умови кредитного договору, що передбачають зміни у будь-яких витратах позичальника, окрім відсоткової ставки, судом також не приймається. Позивач обґрунтовує дане твердження тим, що сума пені згідно з п.8.1 кредитного договору залежить від змінювальної величини - облікової ставки НБУ, тож, відповідач включив до договору несправедливу умову, яка передбачає зміни у його витратах. Пеня відповідно до ст.ст.549, 611 являється різновидом неустойки і правовим наслідком за порушення виконання зобов`язань за договором, а не витратами, які несе позичальник у зв`язку з укладенням або виконанням кредитного договору. Такими витратами є комісії за обслуговування кредиту, або за дострокове погашення кредиту, тощо. Кредитний договір умов про будь-які зміни у витратах позивача за час користування кредитними коштами не містить, а тому відсутні підстави для визнання п.8.1 несправедливим та недійсним з підстав, передбачених 3 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, позивачем не було доведено суду, а судом не було встановлено ознак несправедливості та недійсності абзацу 4 п.1.3.1 та пункту 8.1 договору про надання споживчого кредиту № 1129885500 від 14.02.2008 р. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до с.10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. При вирішенні спору про визнання абзацу 4 п.1.3.1 та пункту 8.1 договору про надання споживчого кредиту недійсними судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист право споживачів». Судом також враховувалися вимоги статті 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору домовленості щодо усіх істотних умов. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також - достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, а позовні вимоги щодо визнання несправедливими та недійсними абз.4 п.1.3.1, п.8.1 договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист право споживачів», суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed