Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом і вказав, що 03 листопада 1996 року вони з відповідачем уклали шлюб, який 30 вересня 2013 року було розірвано. За час перебування в шлюбі сторони за спільні кошти придбали і мають на праві спільної сумісної власності майно, яке зареєстроване за відповідачем, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка, площею 647 кв.м. по [ADDRESS]. Відповідач не бажає добровільно розподілити спільне майно. Тому позивач просив виділити йому та відповідачу кожному по 1/2 частині будинку з господарськими будівлями та по 1/2 частині земельної ділянки площею 647 кв.м. по [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, пояснив, що спірне майно є спільною сумісною власністю. Те, що відповідач витратила більше своїх особистих коштів при купівлі спірного будинку, не знайшло свого підтвердження. Квитанції, які відповідач представила як доказ купівлі нею будівельних матеріалів для проведення ремонту у спірному житловому будинку, просив не приймати до уваги, оскільки в квитанціях не вказане прізвище покупця, тому вони не є допустимим доказом. Про позики, які відповідач брала для купівлі спірного майна, позивач не знав. Відповідач в своїх письмових запереченнях та в судовому засіданні пояснила, що їй на праві особистої власності належало 21/50 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по [ADDRESS], де після реєстрації шлюбу з позивачем вони проживали однією сім'єю. Вирішивши покращити свої житлові умови, відповідач продала належну їй цю частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за 4 тисячі доларів США, хоча у договорі купівлі-продажу вкзана сума 11200 грн. (трохи більше 2 тисяч доларів США станом на 2005 рік). Це робилось з метою уникнення більших податків при оформленні догвору. Для купівлі житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] не вистачало коштів, тому відповідач позичала кошти у своїх знайомих. Цей будинок з земельною ділянкою куплений за 25800 грн., а земельна ділянку - за 3000 грн.. Відповідач наполягає, що кошти в сумі 4 тисячі доларів США (приблизно 21000 грн.) - це кошти від продажу її особистого майна - 21/50 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по [ADDRESS], а решта коштів були спільними. Тому позивач, на думку відповідача, не може претендувати на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями та 1/2 земельної ділянки по [ADDRESS] Частка його в спірному майні становить близько 30,55%. Згоду на укладення договорів купівлі-продажу позивач не давав, оскільки він перебував на заробітках в Норвегії. Однак він знав про всі угоди від дружини. Окрім цього, відповідач після розірвання шлюбу розпочала робити ремонт в будинку і витратила вже близько 34569,4 грн., а позивач взагалі ніякої участі в цьому процесі не брав, оскільки з лютого 2014 року не проживає в спірному будинку. Тому відповідач просила частково задовольнити позовні вимоги відповідача, та виділити йому 1/3 частину будинку з господарськими будівлями та 1/3 земельної ділянки по [ADDRESS], а ій 2/3 частини. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Згідно з копією свідоцтва про шлюб, сторони уклали шлюб 03 листопада 1996 року (а.с.4). Відповідно до копії договору дарування від 25 червня 2002 року відповідачу належало 21/50 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по [ADDRESS] (а.с.43). Згідно з копіями договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 квітня 2005 року [PERSON] купила житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 647 кв.м. по [ADDRESS] та зареєструвала своє право власності на них (а.с.13-19). Крім цього, [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на вказаний житловий будинок (а.с.20-25).. На час укладення вищезазначених договорів [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Цей шлюб було розірвано рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 20 вересня 2013 року (а.с.5-6). Оцінюючи вищеперераховані докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає їх належними і допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім цього, відповідно до копії договору купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року відповідач продала належну їй на праві особистої власності 21/50 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по [ADDRESS] за 11200 грн. (а.с.44). Суд не приймає твердження відповідача про вчинення цієї угоди за 4 тисячі доларів США, оскільки це об'єктивно не підтверджується жодним доказом. Згідно з копіями розписок, відповідач [PERSON].в березня 2005 року позичала кошти на загальну суму 18740 грн. (а.с.45-48). Посилання відповідача на те, що на придбання спірного майна нею були витрачені власні особисті кошти, також не знайшло підтвердження у судовому засіданні. З квитанцій, які були представлені відповідачем для підтвердження придбання будівельних матеріалів для ремонту спірного майна виключно нею, суд не може прийняти до уваги, враховуючи, що прізвище покупця будівельних матеріалів у цих квитанціяї не вказане (а.с.49-62). Згідно зі ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містить і ЦК України, який встановлює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.. 368 ч.3 ЦК України). Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Про існування будь якого договору між сторонами, пов'язаного з майном подружжя, у судовому засіданні не йшлось. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна сторона, згідно зі ст.10 та ст.60 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому суд не приймає до уваги твердження відповідача про належність їй 2/3 частини майна подружжя, придбаного за свої особисті кошти, а також про витрату значних грошових коштів на ремонт спірного будинку, оскільки ці факти не доведені нею та не знайшли підтвердження у судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності з нормами статті 88 ЦПК України суд повинен та визначається з розподілом між сторонами судових витрат. Враховуючи задоволення позовних вимог та отримання кожною із сторін 1/2 частки від спірного майна, суд вважає, що оскільки позивач сплатив 551,20 грн. судового збору, то необхідно стягнути і з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved