Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, та просить суд визнати неправомірними та скасувати накази, поновити його на роботі, посилаючись на те, що наказом № 279-Р від 04.09.2017 р. КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» її було переведено на посаду провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні на умовах зовнішнього сумісництва на 2017 рік або до прийняття основного працівника на цю посаду. Наказом № 64-Р від 14.01.2019 р. КНП «Татарбунарська центральна районна лікарня» її було звільнено із займаної посади провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні та припинено трудовий договір з підстав зарахування на роботу основного працівника. Проте, згідно медичного висновку КНП «Татарбунарська центральна районна лікарня» за № 40 від 25.01.2019 р. вбачається, що вона знаходиться на обліку в Татарбунарській жіночій консультації, вагітність терміном 28 тижнів. Своє звільнення позивач вважає незаконним, на момент звільнення вона була вагітна, у зв`язку з чим звернулася до суду з зазначеним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. Згідно наданих заперечень просив відмовити в задоволенні позову, оскільки при звільненні позивача була дотримана процедура, визначена трудовим законодавством України. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з трудового законодавства, пов`язані з правовідносинами між робітником та роботодавцем, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Кодексом законів про працю України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що на підставі наказу № 279-Р від 04.09.2017 р. КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» [PERSON] було переведено на посаду провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні на умовах зовнішнього сумісництва на 2017 рік або до прийняття основного працівника на цю посаду (а.с.8). Відповідно до наказом № 64-Р від 14.01.2019 р. КНП «Татарбунарська центральна районна лікарня» [PERSON] було звільнено із займаної посади провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні та припинено трудовий договір з підстав зарахування на роботу основного працівника (а.с. 11). Відповідно до медичного висновку КНП «Татарбунарська центральна районна лікарня» за № 40 від 25.01.2019 р. вбачається, що [PERSON] знаходиться на обліку в Татарбунарській жіночій консультації, вагітність терміном 28 тижнів (а.с. 10). Крім того, наказом від 24.04.2017 р. № 36 ТОВ «Октан», [PERSON] прийнято на роботу з 02.05.2017 р. на посаду оператора АЗС № 4 м. Татарбунари (а.с. 36). Також, відповідно до наказу № 51-ОД від 14.06.2019 р. КНП «Татарбунарська центральна районна лікарня» про внесення змін до штатного розпису, скасовано посаду на які працювала позивачка (а.с. 84-85). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] дійсно наказом № 279-Р від 04.09.2017 р. КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» було переведено на посаду провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні на умовах зовнішнього сумісництва на 2017 рік або до прийняття основного працівника на цю посаду. [PERSON] було звільнено по виходу з лікарняного у зв`язку з зарахуванням на роботу основного працівника. УКЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» було достеменно відомо що [PERSON] знаходиться на обліку в Татарбунарській жіночій консультації, у зв`язку з вагітністю. Також [PERSON] повідомила, що на теперішній час посада провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні зайнята іншим працівником. Відповідно до ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами частин 1 і 3 ст. 113 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами згідно ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Разом з тим, виходячи з положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04.02.1994р. ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16.05.1995р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби. Відповідно до положень ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до положень ч. 4 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до положень ст. 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно декількох підприємства, установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом (п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту та Мінфіну від 28.06.93 р. № 43, далі - Положення № 43). Аналізуючи чинне законодавство, суд приходить до висновку, що існує лише одна додаткова підстава для звільнення сумісника - прийняття на роботу іншого працівника, який не є сумісником, тобто для якого ця робота буде основною (п. 8 Положення № 43). У цьому випадку в наказі про прийняття на роботу необхідним є посилання на ст. 7 КЗпП (передбачає можливість установлення законодавством додаткових підстав припинення трудового договору для окремих категорій працівників) та п. 8 Положення № 43. У цьому випадку звільнення сумісника допускається без попередньої згоди профспілкового комітету та попередження за 2 місяці працівника. На працівників-сумісників поширюються норми трудового законодавства стосовно прийняття і звільнення з роботи, установлення неповного робочого часу, надання відпусток тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Таким чином, при звільненні позивачки відповідачем було порушено вимоги ст. 184 Кодексу законів про працю України, оскільки вона була вагітна. Зазначений факт підтверджується висновком КНП «Татарбунарська центральна районна лікарня» за № 40 від 25.01.2019 р. вбачається, що [PERSON] знаходиться на обліку в Татарбунарській жіночій консультації, вагітність терміном 28 тижнів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Право позивача порушено і підлягає захисту, тому позовна вимога підлягає задоволенню. На підставі п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі. Щодо посилань представника відповідача про неможливість виконати рішення у разі задоволення позову у зв`язку з зайнятістю посади слід зазначити наступне. Якщо працівника поновлено на роботі за рішенням суду, а на його посаді вже працює інший працівник, то цей інший працівник підлягає звільненню на підставі пункту 6 статті 40 КЗпП України (у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу). При цьому необхідно пам`ятати, що звільнення на цій підставі допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина друга ст. 40 КЗпП). Таким чином, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівникові, який підлягає звільненню за пунктом 6 статті 40 КЗпП України, іншу роботу на тому ж підприємстві. Інакше він порушить права працівника, що загрожує черговими судовими спорами. Також якщо на посаді поновлюваного працівника працює особа, яка не може бути звільнена з ініціативи роботодавця, вона підлягає обов`язковому працевлаштуванню. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі ст. ст. 40, 42, 43, 43-1, 49-2, 184, 232 КЗпП України,

Outcome: approved