Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою (в подальшому уточнивши її) до [PERSON] та просив визнати [PERSON] такими що втратили право на користування житловим приміщенням площею 15, 70 м2 квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] в позовній заяві зазначено, що на підставі договору дарування від 24 травня 2015 року йому на праві власності належить 112/1000 частки квартири [ADDRESS] , яка складається з чотирьох кімнат, загальною площею 136, 1 кв.м., житловою площею 76, 6 кв.м. Право власності на вказані частки квартири було належним чином зареєстроване, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 січня 2021 року. Також позивач зазначає, що йому стало відомо про те що у вказаній частині нежитлового приміщення площею 15,7 м2, з 2012 року зареєстрований [PERSON] , що підтверджується копією довідки-виписки з будинкової книги про склад сім`ї і реєстрацію. Як зазначає позивач, відповідач не являється ані співвласником зазначеної квартири, ані його родичем, тому наявність його реєстрації у домоволодінні перешкоджає позивачу у праві володінні, користуванні та розпорядженням майном. Ухвалою суду від 20 липня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 02 листопада 2020 року. Судове засідання 02 листопада 2020 року відкладено на 20 січня 2021 року, з підстав знаходження судді на лікарняному. У судове засідання 20 січня 2021 року сторони не з`явились. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позовну заяву у відповідності до вимог ст. ст. 280-281 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , яка складається з чотирьох кімнат, загальною площею 136, 1 кв.м., житловою площею 76, 6 кв.м. є спільною частковою власністю. [PERSON] на підставі договору дарування від 24 травня 2015 року посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі належить 112/1000 частки спірної квартири, яка складається з чотирьох кімнат, загальною площею 136, 1 кв.м., житловою площею 76, 6 кв.м. Право власності [PERSON] за договором дарування на 112/1000 частки вказаної квартири було належним чином зареєстроване, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 січня 2021 року за № 241105374. Як вбачається із довідки Департаменту надання адміністративних послуг ОМР від 14 липня 2020 року у квартирі [ADDRESS] . зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] . З виписки з надбудинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію вбачається, що на житловій площадці 15,40 м2 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У відповідності до акту в.о. начальника дільниці № 3 КП ЖКС «Фонтанський» від 15 червня 2010 року вбачається, що [PERSON] з травня 2019 року по 16 червня 2020 року у вказаній квартирі не проживає. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю власністю, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутніми понад встановленого законом строку відповідачами. Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved