Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в обґрунтування вимог якої зазначив, що він має з відповідачкою спільну дитину, яка проживає разом із відповідачкою (т.с. 1, а.с. 2 - 5). Посилаючись на аморальну поведінку матері та її безвідповідальне відношення до дитини, позивач просить визначити місце проживання дочки разом із ним. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов та просили задовольнити його вимоги з викладених у заяві підстав. Під час розгляду справи відповідачка подала зустрічний позов у якому просить визначити місце проживання дочки разом із нею (т.с. 1, а.с. 192 - 195). В обґрунтування своїх вимог відповідачка зазначила, що вона має достатні умови та засоби для виховання доньки, яка проживає разом із нею. Також, відповідачкою надано відзив на позов у якому вона викладає свою незгоду із доводами позивача (т.с. 1, а.с. 136 - 140). Представником позивача надано відповідь на відзив у якому він аналізує заперечення відповідачки щодо вимог позивача (т.с. 1, а.с. 225 - 229). Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечили щодо вимог первісного позову та просили суд задовольнити вимоги зустрічного позову. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради Київської області в судовому засіданні висловив думку про те, що відсутні виняткові обставини у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю. Третя особа служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації надала заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Допитані в якості свідків у судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили суду обставини спільного проживання сторін та виховання ними дитини. Вислухавши вступне слово учасників справи, пояснення свідків та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. Сторони є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12 червня 2012 року (т.с. 1, а.с. 18). За власними поясненнями сторін наданими в судовому засіданні під час розгляду справи судом встановлено, що: - вони разом не проживають з грудня 2017 року; - з грудня 2017 року дитина проживала разом із татом до 01 грудня 2018 року; - з 01 грудня 2018 року по 14 вересня 2018 року дитина проживала разом із матір`ю; - з 14 вересня 2018 року до квітня 2019 року дитина проживала разом із батьком; - з квітня 2019 року по дату постановлення цього рішення дитина постійно проживає разом із матір`ю. Окремо слід зауважити, що в судовому засіданні встановлено взаємне звинувачення сторін у неналежному виконанні обов`язків подружжя і виховання дітей, які за своїм змістом є вираженням особистого неприязного відношення сторін один до одного із негативною характеристикою дій опонента. В обгрунтування своїх вимог позивачем надано висновок служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 104-10196 від 12.11.2018 року, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини разом із батьком, оскільки дитина пережила негативні емоції під час проживання разом із матір`ю (т.с. 1, а.с. 242 - 245). Також, у зв`язку із проживанням дитини разом із матір`ю з квітня 2019 року, третьою особою службою у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради Київської області, було надано висновок № 19 від 28.01.2020 року за яким він ввжає за доцільне визначити місце проживання дитини разом із матір`ю, оскільки дитина висловила бажання проживати разом із матір`ю (т.с. 3, а.с. 55 - 56). Вирішуючи спір по суті, суд використовує наступні норми законодавства. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Насамперед, з урахуванням часу, що минув з дати надання висновку служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 104-10196 від 12.11.2018 року та тривалого строку проживання дитини разом із матір`ю з квітня 2019 року, суд приходить до висновку, що негативні явища в поведінці відповідачки та її неналежне ставлення до виховання дитини усунуто і станом на дату ухвалення даного рішення вони не існують, оскільки дитина висловила особисту думку про її бажання проживати разом із матір`ю. При цьому, на думку суду, висновок служби у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради Київської області № 19 від 28.01.2020 року є актуальним і відображає дійсні обставини взаємовідносин матері і дитини, оскільки він стосується більш пізднього часу їх спілкування і охоплює період проживання дитини разом із матір`ю з квітня 2019 року. Як наслідок, суд вважає даний висновок таким, що в повні мірі містить об`єктивну інформацію щодо суті спору та фіксує за своїм змістом чітке і безумовне бажання дитини проживати разом із матір`ю. Суд враховує, що у цій справі обидва батьки бажають належно виконувати свої батьківські обов`язки, підстав вважати їх такими, що неналежно виконують ці обов`язки, у суду немає. Також, станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості про зловживання кимось із батьків спиртними напоями або наркотичними засобами, обидва батьки позитивно характеризуються за місцем проживання та роботи. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Згідно із статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, а також із змісту інформації, викладеної на офіційному веб-сайті Європейського суду з прав людини за посиланням https://hudoc.echr.coe.int/eng#\«languageisocode»:[«ENG»],«respondent»:[«UKR»],«documentcollectionid2»:[«GRANDCHAMBER»,«CHAMBER»],«itemid»:[« [NUMBER] »]\ вбачається, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме постійне проживання дитини разом із матір`ю, оскільки дитина проживає із нею станом на час постановлення даного рішення. Крім того, суд враховує норми ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Враховуючи думку дитини про її бажання проживати разом із матір`ю, суд приходить до висновку про дотримання і забезпечення інтересів дитини шляхом визначення її місця проживання разом із матір`ю. Зокрема, з часу проживання дитини разом із матір`ю, остання забезпечує належне утримання і навчання дитини. Обставини матеріальних доходів і фінансового забезпечення сторін не мають переваги над інтересами дитини, які дитина висловила при отриманні висновку № 19 від 28.01.2020 року та виявила бажання проживати разом із матір`ю. Отже, в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved