Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом і просить розірвати шлюб між ним та відповідачем по справі, зареєстрований 09.09.1995 року виконавчим комітетом Станишівської сільської ради Таращанського району Київської області, актовий запис №7 та вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами. Причиною розірвання шлюбу є протилежні погляди на сімейне життя, несумісність характерів, втрата почуття любові. На протязі більше трьох місяців вони не підтримують подружніх стосунків і проживають окремо. Спільного господарства і сімейного бюджету - не ведуть. Їх шлюб носить лише формальний характер. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, проти примирення заперечує, оскільки створив другу сім`ю з іншою жінкою. Вважає, що збереження шлюбу і подальше спільне проживання є неможливим, суперечить його інтересам. В підготовче судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належно, у позовній заяві просить розглядати справу без його участі. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 19.06.2019 до початку розгляду справи по суті подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Після розірвання шлюбу бажає іменуватися прізвищем « [PERSON] ». Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та, перевіривши їх наданими доказами, судом встановлено, що між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано 09.09.1995 року виконавчим комітетом Станишівської сільської ради Таращанського району Київської області, актовий запис №7. Від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу є втрата сторонами любові один до одного та протилежні погляди на сімейне життя. Несумісність поглядів на життя, а також їх характерів створюють неможливість проживання їх однією сім`єю. На протязі більше трьох місяців сторони спільно не проживають, спільного господарства і сімейного бюджету - не ведуть. Їх шлюб носить лише формальний характер. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, проти примирення заперечує, оскільки створив другу сім`ю з іншою жінкою. Вважає, що збереження шлюбу і подальше спільне проживання є неможливим та суперечить його інтересам. Відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечує. Після розірвання шлюбу бажає іменуватися прізвищем « [PERSON] ». Указані обставини встановлено з матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні. Частиною 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини подання позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги обставини життя подружжя, наведені в позовній заяві, судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного з подружжя. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору, у розмірі 352,40 грн. Решта сплаченого судового збору позивачем підлягає стягненню з відповідача на його користь. Враховуючи наведене,

Outcome: approved