Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що позичили відповідачу 36100грн. і відповідно було укладено письмовий договір позики 24.01.2018 № 2 і згідно п.4 вказаного договору строк надання позики складає 9 місяців з моменту надання позики та оформлення в порядку, передбаченому п.3.3 цього договору. Остаточною датою повернення позики є 24.10.2018. Позивач - ТзОВ «Волинська аграрна компанія» в повному обсязі виконала взяті на себе зобов`язання згідно договору позики №2 від 24.01.2018 та перерахувала на банківську картку відповідача загальну суму 36100грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 862 від 24.01.2018 на суму 7000грн.; № 868 від 30.01.2018 на суму 1600грн.; № 873 від 03.02.2018 на суму 7500грн.; № 890 від 22.02.2018 на суму 2000грн.; №909 від 13.03.2018 на суму 3600грн.. Однак відповідач взяті на себе зобов`язання по договору позики до цього часу не виконав, будь-які дії щодо повернення коштів не вчиняв, а тому просять стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 36100грн., а також пеню в розмірі 1% за кожен день прострочення у відповідності до пункту 4.2 Договору що складає 125628грн. за період з 25.10.2018 по 07.10.2019 (348 днів). Крім цього, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом і відповідно за період з 25.10.2018 по 07.10.2019 інфляційне збільшення боргу складає 2443,97грн. і 3% річних - 1032,56грн., що також просять стягнути з відповідача. Відповідач звернувся із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору позики №2 від 24.01.2018, в обґрунтування якого зазначив, що підпис у вказаному договорі виконано не ним, такий договір він не укладав і не підписував і відповідно коли сторона правочину не приймала участь в укладенні договору, не виконувала свого підпису та як наслідок не виявила своєї волі щодо його укладення і погодження його умов, вона має право вимагати визнання такого договору недійсним на підставі ст. 203,215 ЦК України, як такого, що не відповідає її внутрішній волі, а тому просить визнати договір позики №2 від 24.01.2018 недійсним з вказаних підстав. В судовому засіданні представник позивача-відповідача первісні позовні вимоги підтримала, зустрічний позов не визнала та пояснила, що дійсно позивачем - відповідачем було надано позику відповідачу-позивачу про що було складено письмовий договір позики, однак до цього часу гроші не повернуті, обставини зазначені в зустрічній позовній заяві є неправдивими, оскільки відповідач-позивач укладав договір позики, підписав його та отримав гроші. Просить первісні позовні вимоги задовольнити в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач-позивач первісний позов не визнав, зустрічні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що договір позики він не укладав, останній є підробленим, підпис стоїть можливо і його, оскільки підписував чисті аркуші паперу. Гроші він отримав на банківську картку, але ці гроші він отримав в зв`язку з роботою в ТОВ «Горбулівське», яке мало відносини з ТзОВ «Волинська аграрна компанія», а тому просить відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази на засадах змагальності, в межах позовних вимог, вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, зустрічний позов не підлягає до задоволенні зі слідуючих підстав. Так, судом встановлено, що між позивачем-відповідачем ТзОВ « Волинська аграрна компаній» та відповідачем-позивачем, як з фізичною особою - громадянином України [PERSON] 24.01.2018 року укладено договір позики, згідно якого позивач-відповідач передав відповідачу-позивачу 36100грн. позики, що підтверджується наданим суду оригіналом вказаного договору позики та щодо передачі грошових коштів - платіжними дорученнями № 862 від 24.01.2018 на суму 7000грн.; № 868 від 30.01.2018 на суму 1600грн.; № 873 від 03.02.2018 на суму 7500грн.; № 890 від 22.02.2018 на суму 2000грн.; №909 від 13.03.2018 на суму 3600грн. Вказані гроші перераховані на банківську картку відповідача-позивача, яка була відкрита на останнього, як фізичну особу, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приват Банку» від 07.09.2020. Згідно п.4 вказаного договору строк надання позики складає 9 місяців з моменту надання позики та оформлення в порядку, передбаченому п.3.3 цього договору. Остаточною датою повернення позики є 24.10.2018. Пунктом 2.2 Договору визначено, що цей договір позики є безвідсотковим. Сторонами дотримано вимог ст.1046,1047 ЦК України, а тому суд вважає, що договір позики мав місце, а у відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а як встановлено судом, то зобов`язання відповідач-позивач не виконав. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) та ст. 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до п.6.2 вищевказаного договору позики при порушенні позичальником строку повернення позики (п. 4.2 Договору) він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від розміру позики за кожен день прострочення повернення позики, що складає 125628грн. за період з 25.10.2018 по 07.10.2019 (348 днів). Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, а ч.2 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом і відповідно за період з 25.10.2018 по 07.10.2019 інфляційне збільшення боргу складає 2443,97грн. і 3% річних - 1032,56грн., що підтверджується наданим розрахунком пені, інфляційних втрат, 3% річних. Вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, оскільки у відповідності до висновків судової почеркознавчої експертизи № 6/3-45 від 19.03.2020 досліджуваний підпис від імені [PERSON] перед друкованим текстом « [PERSON] » у стовпчику «Позичальник» договору позики від 24.01.2018 № 2 укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Волинська аграрна компанія» виконаний [PERSON] , що підтверджує факт укладення договору позики та його підписання [PERSON] , який також і підтвердив в судовому засідання отримання грошей вказаних у договорі позики і відповідно вказані обставини свідчать про вільне волевиявлення [PERSON] під час укладення оспорюваного останнім договору позики, тобто вимоги ст. 203 ЦК України дотримані. Підстави і предмет зустрічного позову не змінювались. На підставі ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача-позивача на користь позивача-відповідача понесені останніми судові витрати-2478 грн. 08 коп. сплаченого судового збору. Враховуючи викладене, на підставі ст.16, 526, ч.1 ст.530, ч.1 ст. 612, 1046, 1047,ч.1 ст. 1049, ч.1 ст. 1050, ст. 203 ЦК України,-

Outcome: approved