Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача в якому просить розірвати шлюб між нею, [PERSON] та відповідачем, [PERSON], зареєстрований 13.01.2012 року Липецькою сільською радою Харківського району, Харківській області, актовий запис №01, та після розірвання шлюбу відновити дошлюбне прізвище «Пархоменко», посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем по справі не склалося через несумісність характерів, непорозуміння один одного, відсутність спільних поглядів на життя і сімю. З жовтня 2017 року між ними припинені шлюбні стосунки і з вказаного часу вони спільне господарство не ведуть. Строк для примирення їм не потрібен, оскільки вважає, що збереження шлюбу є неможливим. Позивач в судовому засіданні на позовних вимогах наполягала, зазначила, що строк для примирення їй не потрібен, оскільки збереження сімї вже не можливе. Просила судові витрати з відповідача на її корись не стягувати. Пояснила, що за час подружнього життя чоловік постійно її ображав, погрожував фізичною розправою та вбивством, а інколи бив. Під час сварок [PERSON] також бив вікна та все, що знаходилося у квартирі. Одного разу, коли остання стояла біля кухні, кинув їй в спину ножа. Крім цього, під час сварки заніс до будинку дві каністри з бензином, обливши все кинув сірник. При цьому пояснила, що до правоохоронних органів з цього приводу вона не зверталася, оскільки боялася, що відповідач її побє. Також зазначила, що з перших днів їх подружнього життя, чоловік їй зраджував з іншою жінкою та зраджує і зараз. Зазначила, що на її прохання, відповідач їхати на обстеження до лікаря-психіатра відмовлявся. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу заперечував, зазначив, що він тривалий час працював водієм дальнобійником. Приїздив додому втомлений, дружина натомість постійно вчиняла сварки, оскільки вважала, що він нібито їй зраджує. За шість років подружнього життя він дружині не зраджував. Під час сварок він дійсно погрожував своїй дружині, щоб остання більше приділяла увагу та піклувалася про їх сімю, а не про нібито його зраду. Попросив вибачення у своєї дружини за свої вчинки та зазначив, що більше так вчиняти не буде, хоче зберегти надалі їх шлюб, а також, що визнає відповідальність перед суспільством. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони з 13.01.2012 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Липецькою сільською радою Харківського району, Харківській області, актовий запис №01 (а.с.5). Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12.02.2018 року за клопотанням відповідача, сторонам надано строк для примирення до 13.03.2018 року, однак сторони не примирилися. Судом було зясовано, що між сторонами не має спору про розподіл сумісно нажитого майна, якщо шлюб буде розірвано. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сімю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, оскільки сторони не проживають однією сімєю, подружніх стосунків не підтримують і не ведуть спільного господарства. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу, згідно заяви відповідача, відновити [PERSON] дошлюбне прізвище Пархоменко. Згідно квитанції №0.0.905753902.1 від 30.11.2017 року позивачем [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 640 грн.(а.с.1). Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так ч.1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (ч.3 ст.3 ЦПК України).

Outcome: approved