Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги позивач мотивував тим, що між сторонами було укладено договір позики від 12.03.2020, згідно з п. 1.1. якого позивач позичив відповідачу гроші в сумі, еквівалентній 150 000,00 доларів США. За умовами п. 1.3. підписання цього договору сторони засвідчили факт передання позикодавцем та одержання цих грошей позичальником. Позивач вказував, що відповідач за цим строковим договором позики (п. 2.2. договору) зобов`язалась повернути йому гроші до 12.09.2020 за адресою: [ADDRESS] , у відділенні АТ «Державний ощадний банк України», але після закінчення цього строку категорично відмовилась від повернення позичених коштів. Позивач вважав, що, оскільки за договором позики від 12.03.2020 відповідач позичила суму, еквівалентну 150 000,00 доларів США, то з урахування курсу НБУ станом на дату звернення з цим позовом, який становив 28,05 гривень за 1 долар США, гривневий еквівалент складає 4 207 500,00 грн. Посилаючись на викладене вище та законодавство, позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість за договором позики від 12.03.2020 в розмірі, еквівалентному 150000,00 доларів США, що еквівалентно 4 207 500,00 грн., а також сплачений ним судовий збір. 25.01.2021 ухвалою судді було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 25.01.2021 ухвалою суду було забезпечено позов, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належать на праві власності відповідачу, заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії, а також будь-які дії (в тому числі правочини) щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інші) щодо вказаних квартир. 11.02.2021 ухвалою суду було закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивач з`явився, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання також з`явився, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, обставини отримання позики, а також неповернення боргу, на які вказував позивач в обґрунтування своїх вимог, визнав, проте посилався на те, що наразі у відповідача відсутні необхідні кошти для повернення боргу. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що між сторонами було укладено договір позики від 12.03.2020, згідно з п. 1.1. якого позивач позичив відповідачу гроші в сумі, еквівалентній 150 000,00 доларів США. За умовами п. 1.3. підписання цього договору сторони засвідчили факт передання позикодавцем та одержання цих грошей позичальником. Відповідач за договором позики (п. 2.2. договору) зобов`язалась повернути позивачу гроші до 12.09.2020 за адресою: [ADDRESS] , у відділенні АТ «Державний ощадний банк України». Тобто, строк виконання зобов`язань за договором позики від 12.03.2020 настав, доказів повернення позивачу відповідачем боргу у сумі 150 000,00 доларів США суду надано не було. Станом на час вирішення спору відповідно до курсу НБУ 150 000,00 доларів США становлять 4 189 560,00 грн. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, а також правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зі змісту ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. З огляду на ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку ВСУ, викладеного у постанові від 01.03.2017 у справі за № 6-284цс17, згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Договір позики від 12.03.2020 про взяття відповідачем в борг у позивача грошових коштів у розмірі 150 000 доларів США підтверджує не лише факт укладання між сторонами договору позики грошових коштів на строк до 12.09.2020, а й факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в якості позики. Оскільки на даний час відповідач не повернула позивачу позичені ним кошти, є всі підстави стягнути з нього грошові кошти у розмірі 150 000 доларів США, що станом на дату стягнення цих коштів за цим рішення суду за офіційним курсом НБУ становить 4 189 560,00 грн., проте позивачем заявлено до стягнення в позовній заяві гривневий еквівалент 150 000,00 доларів США станом на час звернення до суду, який є більшим за еквівалент цієї суми станом на час ухвалення даного рішення, тому суд задовольняє вимоги частково. А отже, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача, як з боржника, на користь позивача 4 189 560,00 грн. Крім того, задовольняючи вимоги позивача, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України також стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 11 804,00 грн., який позивач відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» сплатив за подачу позову до суду та за забезпечення даного позову, і це підтверджується наявними у справі квитанціями. Враховуючи наведені обставини та правовий висновок ВСУ, викладений у постанові від 01.03.2017 у справі за № 6-284цс17,

Outcome: partial