Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне. 4 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. За умовами договору, [PERSON] передала [PERSON] 20 000 грн. в національній валюті України. За договором про відступлення права вимоги (заміна кредитора) від 29 квітня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], первісний кредитор в особі [PERSON] передав належне їй право вимоги згідно до договору позики від 4 лютого 2013 року - [PERSON]. В обґрунтування правових підстав позову [PERSON] зазначив ст.ст. 1047, 1049 ЦК України. Причиною спору між сторонами стала відмова відповідача добровільно повернути отримані в борг від [PERSON] грошові кошти за договорами боргу. Позивач у судовому засіданні позов підтримав. Відповідач у судове засідання не з?явився. Судом вжиті всі можливі заходи для забезпечення його явки шляхом повідомлень за місцем проживання. Суд вважав за необхідне на підставі ст. 224 ЦПК України за можливе розглянути справу в порядку заочного провадження з ухваленням за наслідками розгляду заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про відмову в задоволені позову виходячи з наступних підстав. В обґрунтування того, що між [PERSON] та [PERSON] виникли зобов'язання на підставі договорів позики, позивач послався на договір позики від 4 лютого 2013 року та розписку, в якій дослівно зазначено: «розписка дана мною, тобто позивальником - [PERSON], відповідно до ст.. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов, яка посвідчує передавання мені позикодавцем визначеної грошової суми або визначення кількості речей, а саме в розмірі 20 000 грн. Вказану вище суму я зобов?язуюся повернути позикодавцю у строк та в порядок, що встановлені договором, до 1 січня 2014 року»; Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зі змісту тексту наявного у матеріалах справи договору займу та розписки не вбачається того, що відповідач передав у власність позивачеві чи [PERSON] грошові кошти, які останній зобов'язався повернути. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що позивачем доведено факт виникнення між сторонами правовідношення на підставі договору позики, а тому позивач набув за ним права вимоги. Таким чином, вимоги позивача до відповідача про повернення грошових коштів за договорами позики є законними та підлягають задоволенню. На підставі викладеного ст.ст. 509, 1046, 1047 ЦК України та

Outcome: approved