Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з позовною\~заявою,\~в якій\~просить стягнути\~солідарно з\~відповідачів на\~його користь\~матеріальну шкоду\~у розмірі\~277\~400,\~00\~грн,\~та моральну\~шкоду у\~розмірі 1\~039\~000,00\~грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що з 21.06.2013 року вона є власницею 21/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором Дарування від 21.06.2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Гавриловою С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1292. Вказана частина квартири належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 27.09.2006 року за реєстраційним № 2-06-259704, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № П-2-33856. 77/100 часток у вказаній квартирі належать відповідачам по справі, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на - житло, виданого ВПЖФ УКМ та П 18.10.2007 року, р. № [NUMBER] . Позивач зазначає, що відповідачі, яким належить 77/100 часток зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло не визнають її право власності на належну їй частку квартири, чинять перешкоди в користуванні часткою квартири змінили замок у квартирі, у зв`язку з чим з 25.07.2015 року вона не могла потрапити до своєї особистої кімнати та взагалі до квартири, з приводу чого неодноразово зверталася до поліції. Дані обставини підтверджуються Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19.06.2018 року по справі № 640/18779/15-ц. Внаслідок неправомірних дій відповідачів, вона позбавлена можливості користуватися квартирою, при цьому іншого житла не має, у зв`язку з чим змушена винаймати житло та нести витрати на оренду квартири. Так позивач зазначає, що 27.12.2010 між [PERSON] (орендодавець) та нею укладено договір оренди квартири, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] у строкове платне користування трьох кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Умовами зазначеного договору передбачено, що розмір орендної плати за орендне користування квартирою, що орендується складає 2300,00 грн в місяць. Строк оренди квартири становив п`ять років та три місяці з 27.12.2010 по 01.04.2016 року . За даним договором оренди нею було сплачено за період з 01.08.2015 року по 01.04.2016 року 18400 грн. 01.04.2016 року між [PERSON] (орендодавець) та відповідачем укладено договір оренди квартири, за умовами якого [PERSON] передала [PERSON] у строкове платне користування двох кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Умовами зазначеного договору було передбачено, що розмір орендної плати за користування квартирою, що орендується складає 2500,00 грн. в місяць. Строк оренди квартири становив вісімнадцять місяців з 01.04.2016 по 01.10.2017 року- 45000 грн. 14.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди квартири, за умови якого [PERSON] передала [PERSON] у строкове платне користування двохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] ., за умови орендної плати 5000 грн. в місяць. Строк оренди становив 14 місяців, за що було сплачено 70000 грн. 26.11.2018 між [PERSON] та позивачем укладено договір оренди квартири, за умовами якого [PERSON] передала [PERSON] у строкове платне користування однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] за умови орендної плати 6000 грн. в місяць. Строк оренди становив 24 місяці, що склало 144\~000 грн. Позивач вважає, що окрім матеріальних збитків, протиправною поведінкою відповідачів їй також завдано моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок того, що втратила можливість користуватися власним житлом. За вказаних обставин, позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.07.2021 р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. 19 жовтня 2021 року відповідачами було надано відзив на позовну заяву, в якому останні просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те що, ніяких перешкод у користуванні квартирою позивачу не чинять. Пояснили, що вони за власний рахунок проводять ремонтні роботи у квартирі, під`їзді на горищі, замінили газову колонку, встановили нові вікна, вони особисто підтримують умови для комфортного проживання, сплачують комунальні послуги В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першоїстатті 16 ЦК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Як вбачається з матеріалів справи, з 21.06.2013 року вона є власницею 21/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором Дарування від 21.06.2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Гавриловою С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1292 (а.с. 8) та Витягом з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності №5206176 від 21.06.2013 (а.с. 10). 77/100 часток у вказаній квартирі належать відповідачам по справі, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на - житло, виданого ВПЖФ УКМ та П 18.10.2007 року, р. № [NUMBER] . Позивач зазначає, що відповідачі, яким належить 77/100 часток зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло не визнають її право власності на належну їй частку квартири, чинять перешкоди в користуванні часткою квартири змінили замок у квартирі, у зв`язку з чим з 25.07.2015 року вона не могла потрапити до своєї особистої кімнати та взагалі до квартири, з приводу чого неодноразово зверталася до поліції. Дані обставини підтверджуються Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19.06.2018 року по справі № 640/18779/15-ц.(11-15 а.с.) [PERSON] пояснює, що внаслідок неправомірних дій відповідачів, вона позбавлена можливості користуватися квартирою, при цьому іншого житла не має, у зв`язку з чим вона була змушена неодноразово винаймати житло та нести витрати на оренду квартири. . \~ \~ \~ \~Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Доказами на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, звернення до правоохоронних органів, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини, які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо. В ході судового розгляду позивачем не було надано докази, що на підтвердження перешкод у користуванні належною їй власністю, тому вимогу про стягнення матеріальної шкоди суд вважає не обґрунтованою. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з відповідача, то суд зазначає наступне. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 1039000 грн., водночас суд вважає, що всі підстави, на які посилається позивач є недоведеними,не співмірними, вважаючи їх необгрунотовано завищеними. Таким чином, судом з урахуванням принипу об`єктивності, не встановлений факт понесеної позивачем моральної шкоди, що виявилася у душевних стражданнях, якого вона зазнала внаслідок пережитих душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів щодо неї. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 року (зі змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Й відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Судом не встановлений причинно - наслідокий зв`язок між завданою моральною шкодою позивачу та протиправними діями відповідачів на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, оцінку яким суд надав у цьому рішенні. На підставі зазначеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Outcome: dismissed