Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою, де просить: - усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком по вул.Чкалова,5 в м.Олександрії, шляхом його вселення в будинок та зобовязати відповідачів не чинити йому перешкоди в користуванні ним; - встановити порядок користування житловим будинком та господарськими будівлями по вул.Чкалова,5 в м.Олександрії: виділивши йому в користування житлову кімнату, площею 6,7 кв.м, позначену на плані, як 1-4 та житлову кімнату, площею 7,8 кв.м., позначену на плані, як 1-6, а також господарські будівлі: літню кухню, позначену на плані літ. «Б» та сарай літ. «б»; виділити в користування відповідачу [PERSON] Самійловичу- житлову кімнату, площею 15,8 кв.м., позначену на плані, як 1-7, а також господарські будівлі гараж, позначений літ.»Ж», погріб, позначений літ. «Г» та сарай, позначений літ. «Е»; - в загальному користуванні залишити: веранду 1-1, веранду 1-8, кухню 1-5, ванну 1-2, коридор 1-3, а також господарську будівлю вбиральню, позначену літ. «В». Позов мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 19.11.2015 року Олександрійською міською державною нотаріальною конторою №1 йому належить 1/2 частка житлового будинку з господарсько побутовими будівлями по вул..Чкалова,5 в м.Олександрії, а інша 1/2 частка даного будинку в порядку спадкування належить його брату [PERSON] За життя матері він постійно проживав з нею та доглядав її, продовжував там проживати і після її смерті. Однак, його брат та його дочка постійно заперечували його право на спадщину, створювали йому перешкоди в оформлені спадкових прав та в користуванні майном. В листопаді 2010 року без його згоди та у його відсутність [PERSON], яка є донькою його брата, здійснили заміну дверей в будинку та самовільно вселилися до будинку, після чого створили йому нестерпні умови для проживання, які супроводжувались погрозами фізичною розправою. А тому він вимушений був виїхати з будинку та винаймати житло. В будинку проживає [PERSON] зі своїми дітьми та співмешканцем, які там не зареєстровані та мають власне житло в с.Звенігородка. Змінивши замки, відповідачі тим самим позбавили його можливості доступу до будинку, на власний розсуд розпорядилися його особистими речами, які зберігалися в гаражі. Згідно ст.ст. 316, 319, 321ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює відповідно до закону на власний розсуд. Право власності є непорушним і підлягає захисту. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, пояснивши, що вони з братом є спадкоємцями будинку, який вони успадкували після смерті матері. 19.11.2015 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями. Раніше за життя матері вони користувались всіма кімнатами в будинку. Після смерті матері, з грудня 2008 року він проживав в літній кухні і в будинку. Десь ще в 2009 році у нього була розмова з братом, щоб він у будинок вселив свою дочку, тобто відповідачку. Він погодився на це, якщо брат виконає три умови: поверне йому половину грошей, поставить матері памятник та віддасть йому документи на дачу, яку він придбав. Оскільки вимоги ці не були виконані, то він не давав згоди на вселення племінниці. Але вона туди вселилась разом зі своїм співмешканцем, він в цей час проживав в літній кухні до грудня 2010 року, ключі від якої у нього є і на теперішній час. Десь в жовтні 2010 року вони поміняли двері в будинку, але йому ключів не дали, а в кінці року до нього в літню кухню зайшов співмешканець племінниці та повів з ним розмову, що він там в будинку нічого не має, та між ними виникла навіть бійка. Десь після 20.01.2011 року він залишив це домоволодіння і винаймає житло. Він неодноразово звертався до брата, щоб той дав йому доступ до будинку; направляв їм листи, направляв звернення до міліції, але все безрезультатно. До теперішнього часу ключів від вхідних дверей в будинок йому не передали. Наполягає на тому, щоб саме йому виділили ті дві кімнати, які він вказав в позові. Іншого житла він не має. У брата є будинок по вул.Береговій,9 в с.Звенігородка, де він проживає. [PERSON], пояснила те, що зареєструвала шлюб, а тому після реєстрації шлюбу її прізвище Закатова. Позивач дав їм ключі, і тому вона зі своєю сімєю переїхали в цей будинок, де зробили ремонт за свої кошти. Не заперечує проти того, щоб [PERSON] переїжджав у будинок, але не раніше як через місяць, так як вони придбали собі будинок, де зараз роблять ремонт. Дійсно вона поміняла двері в будинку, але ключі позивачу не давали, так як там знаходиться її майно і тому вона боїться, щоб його не втратити. Літня кухня є жилою, де раніше фактично проживав позивач, він її закрив на ключ та на теперішній час нею ніхто не користується. На теперішній час він проживає зі своєю співмешканкою проживає [INFO]. Їй відомо, що батько також хоче, щоб йому виділили дві жилі кімнати, літню кухню, погріб. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно брат має право на 1/2 частку будинку. В будинку є тільки дві спальні та зала, кухня, а тому він не згоден з тим, щоб позивачу виділили в користування дві жилі кімнати, а також не згоден з тим порядком користування господарсько побутовими будівлями, який зазначив позивач у позові. Ключі від дверей будинку не давали позивачу, так як там ремонт робили його дочка з чоловіком за свої кошти. Ключі йому не передали від вхідних дверей, бо там речі дітей. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд відповідно до ст.11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.ч.1-3, 5 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України). Відповідно ч.1. ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 19.11.2015 року Олександрійською міською державною нотаріальною конторою №1 позивачу [PERSON] належить 1/2 частка житлового будинку з господарсько побутовими будівлями по вул.Чкалова,5 в м.Олександрії, а інша 1/2 частка даного будинку в порядку спадкування належить його брату [PERSON], який є відповідачем по справі. В даному свідоцтві про право на спадщину зазначено, що в цілому зазначений будинок загальною площею 55,2 кв.м, житловою площею 30,3 кв.м, до нього прилягають господарсько побутові будівлі: літня кухня Б, сарай- б, вбиральня-В, погріб-Г, водопровід-Д, огорожа - №1, 2. Так, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормою ч. 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, що містяться в п. 6 Постанови Пленуму від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями квартири (кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення ( кухня, коридор, тощо ) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Сторони знаходяться у неприязних стосунках, між ними мають місце конфлікти з приводу користування будинко та господарсько побутовими будівлями. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що може бути встановлено такий порядок користування спільним будинком: [PERSON] може бути виділено в користування дві житлові кімнати площею 6,7 кв.м. та 7,8 кв.м (відповідно до точного розміру своїх ідеальних часток спадкоємцям належить по 15,15 кв.м, а виділяється позивачу у користування 14,5 кв.м, отже на 0,65 кв.м менше ); а відповідачу [PERSON] жила кімната, площею 15,8 кв.м., всі ці кімнати відособлені одна від одної (а.с. 7). Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Суд приходить до висновку, що визначення такого порядку користування будинком, в даному випадку у рівній мірі забезпечує права обох співвласників. Також, суд враховуючи роз'яснень, викладених п. 6 постанови Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», щодо можливості залишення у загальному користуванні співвласників підсобних приміщень, а тому вважає, що підсобні приміщення, господарсько побутові забудови та споруди підлягають залишенню в загальному користуванні. В позові та в судовому засіданні позивач посилається на те, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірним будинком оскільки не надають ключа від вхідних дверей, при цьому відповідачка [PERSON] стверджувала, що дійсно ключа від вхідних дверей у будинок позивачу не передали. Судом оголошувалась по справі перерва та надавалась можливість відповідачам передати ключі позивачу, але відповідачі цього не зробив, посилаючись на різні обставини. Таким чином, з врахуванням того, що відповідач визнав факт, що змінив замок на вхідних дверях, але при цьому не передав ключа співвласнику [PERSON], а згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, суд приходить до висновку, що відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні власністю, а тому вимоги про зобовязання відповідачів надати позивачу доступ до належного йому будинку №5 по вул.Чкалова в м.Олександрії Кіровоградської області підлягають задоволенню шляхом зобовязання відповідачів надати позивачу ключі, а не шляхом вселення. Згідно із ч.3 ст.10ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст., ст. 57 60 ЦПК України. Відповідно до ч. 1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 275,60 грн., тобто з кожного по 137,80 грн.

Outcome: partial