Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу з відповідачем, посилаючись на ті обставини, що перебуває з нею у шлюбі з 22 жовтня 2011 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Проживають окремо, просив шлюб розірвати. Не заперечуючи проти позову про розірвання шлюбу, відповідач пред'явила зустрічні вимоги до позивача, просила визначити місце проживання дитини з нею та стягнути аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень щомісячно до досягнення сином повноліття. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року первісний та зустрічний позов об'єднано в одне провадження. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, посилаючись на ті обставини, що вони з відповідачем мають різні погляди на шлюб та сім'ю, відповідач з дитиною проживає окремо, шлюбних відносин з липня 2015 року не підтримують, примирення неможливе. Зустрічний позов визнав частково, сплачувати аліменти в розмірі, вказаному позивачем, не бажає, оскільки має сумніви щодо розпорядження коштами. Суду пояснив, що отримує пенсію по-інвалідності, проте працює неофіційно та має дохід, який є мінливим. Вказав, що спору про визначення місця проживання сина немає, з його згоди дитина проживає з матір»ю. Відповідач визнала вимоги про розірвання шлюбу, підтримала заявлені зустрічні вимоги. Суду пояснила, що причиною припинення шлюбних відносин є поведінка позивача, який не піклувався про сімейне благополуччя, не поважав її, в присутності малолітньої дитини зчиняв безпричинні сварки, погрожував їй. Вона неодноразово приймала міри до збереження сім»ї, та згодом дізналась, що позивач зраджує їй. Збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини. Підтвердила ті обставини, що позивач надав згоду на проживання сина з нею. Вказала, що позивач має достатній дохід для сплати аліментів у розмірі, що вказаний нею, оскільки працює неофіційно таксистом, допомоги на утримання сина не надає. Представник відповідача зазначив, що шлюб сторін не відповідає інтересам його довірителя, а тому не підлягає збереженню. Позивач має достатній дохід для виплати аліментів на утримання дитини, розмір доходу є мінливим та не може бути доведеним відповідачем, оскільки позивач офіційно непрацевлаштований. Суд, заслухавши сторони, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, зустрічний позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 22 жовтня 2011 року, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії 1-ОК № 119630, виданими відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції у Київській області 22 жовтня 2011 року, свідоцтвом про народження серії І-ОК № 212744, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції у Київській області 06 липня 2012 року. Фактичні взаємовідносини подружжя є наступними. З липня 2015 року сторони шлюбних стосунків не підтримують, проживають окремо. Шлюбні відносини між подружжям припинились через різні погляди на сімейне життя та подружню зраду позивача. Сторони не змогли створити в сімї атмосферу, основану на почуттях взаємної любові та поваги. Розлад в сім'ї не носить тимчасового характеру. Рішення сторін про небажання збереження шлюбу є категоричним. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та їх малолітньої дитини, що має істотне значення, і не зможе створити нормальних умов для спільного сумісного життя подружжя. Заходи щодо примирення подружжя відповідно до ст.111 Сімейного кодексу України є непотрібними. Зважаючи на викладене, відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що є достатня кількість підстав для розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Відсутні підстави, які виключають можливість вирішення питання про розірвання шлюбу, встановлені ст. 110 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожна особа має право на вибір свого місця проживання. Сімейні відносини мають свою специфіку, оскільки малолітні та неповнолітні діти не можуть проживати самостійно, а батьки повинні брати участь у їх вихованні та утриманні. За окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу України визначається за згодою батьків. За відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено серед інших обставин, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу. В судовому засіданні сторони зазначили, що спору щодо місця проживання їх дитини не мають, дійшли згоди щодо місця проживання малолітнього сина з матір»ю. За відсутності спору між подружжям щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу суд вважає доцільним при ухваленні рішення про розірвання шлюбу зафіксувати спільне рішення батьків щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі положень ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дітей визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду. Згоди щодо утримання сина сторонами не досягнуто. В даний час їх син проживає з відповідачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою № 586, виданою 28 вересня 2015 року виконавчим комітетом Козинської сільської ради Миронівського району Київської області. Оскільки обовязки по утриманню дитини батьки несуть спільно, то з відповідача, який в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліменти підлягають стягненню в примусовому порядку. Визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного Кодексу України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Наявність доходу, який є мінливим та достатнім, позивач підтвердив. Заперечення проти позову обґрунтував сумнівами в цільовому витрачанні аліментів. Суд враховує ті обставини, що батько дитини є інвалідом 2 групи, отримує пенсію по-інвалідності, офіційно не працевлаштований, працює неофіційно, його дохід є мінливим, не має на утриманні інших осіб. Позивачем не зазначено обставин, за яких розмір аліментів, що підлягають стягненню на її користь, має бути визначений в сумі 1500 гривень. З урахуванням вказаних обставин суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 800 гривень щомісячно. Цільове витрачання аліментів, в якому має сумніви відповідач, про що наголосив суду, перевіряє орган опіки та піклування. Підставою для такої перевірки може бути заява платника аліментів або власна ініціатива органу опіки та піклування. За правилом ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Рішення в частині стягнення аліментів з позивача в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач від сплати судового збору звільнений. При подачі зустрічного позову відповідач сплатила 487 гривень 20 копійок судового збору, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № 154 від 30.09.2015. На підставі викладеного, ст.ст. 105, 110, 112, 141, 160, 180, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial