Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 13420 грн. 38 коп., страхового відшкодування та 1762,00 грн. сплаченого судового збору. Позовні вимоги мотивує тим, що 05 чеврня 2015 року на вул. Городоцькій, 163 з вини [PERSON] відбулася дорожньо-транспортна пригода. Вина відповідача підтверджується постановою Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року. В результаті вищевказаного ДТП зазнав пошкоджень автомобіль Сузукі д.н.з. [NUMBER] , який належав [PERSON] . Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №167 від 12 липня 2015 року, вартість матеріального збитку, завданого автомобілю Сузукі д.н.з. [NUMBER] становить 16700,38 грн. Винуватцем ДТП [PERSON] було відшкодовано потерпілій особі 4000 грн. На момент скоїння ДТП, у відповідача був відсутній поліс обовя`зкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів. 29 грудня 2015 року позивачем здійснено регламентну виплату потерпілій особі у розмірі 12700,38 грн. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. 27 вересня 2019 року на адресу суду надійшов відзив від [PERSON] , який мотивований тим, що відповідач перебував у трудових відносинах із Санітарно-епідеміологічною станцією на момент вчинення ДТП, та керував автомобіль ДЕУ СЕНС д.н.з. [NUMBER] , який належить вищевказаній установі під час виконання свої трудових обов`язків. На підставі вищевикладеного, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в силу ст. 1172 ЦК України. 30 жовтня 2019 року на адресу суду поступила відповідь на відзив від представника МТСБУ, яка мотивована тим, що у позивача не виникає сумніву, щодо перебування відповідача у трудових відносинах із Санітарно-епідеміологічною станцією на момент вчинення ДТП, однак постає питання чи виконував останній свої трудові обов`язки на час вчинення ДТП, так як доказів такого суду не надано. 15 листопада 2019 року на адресу суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, яке мотивоване тим, що в установі, в якій здійснював свою трудову діяльність [PERSON] не було передбачено посади «водія», а саме керування транспортним засобом дозволено за наявності водійського посвідчення. Крім того, відповідач наголосив на тому, що робочий час керівника установи 25.03.2015 року розпочався о 8:30 год. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак в самій позовній заяві зазначив про розгляд справи у їх відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задоволити. В судове засідання відповідач не з`явився причини неявки суду не повідомив. Однак, суд вважає за можливе провести розгляд у відсутності відповідача, так як в матеріалах справи наявний відзив та заперечення на відповідь на відзив. На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали позовної заяви та надані до суду докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1ст.\~5\~ЦПК України,передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статті\~12,\~80,\~81,\~83\~ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13\~ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] 05.06.2015 р. о 18 год. 30 хв. у м. Львові по вул. Городоцькій, 163, керуючи автомобілем марки «ЗАЗ ДЕУ» д.н.з. [NUMBER] при перелаштуванні напрямку руху, не врахував дорожньої обстановки, не переконався, що такий маневр буде безпечним для інших учасників дороднього руху, не надав переваги у русі транспортному засобу, який рухався у попутному напрямку на смузі автодороги, на яку [PERSON] здійснював перелаштування, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Сузукі» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] [INFO] , завдавши транспортним засобам технічних пошкоджень. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 31.07.2015 р. у справі №465/3862/15-ц [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.124 КУпАП. Постановою Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2015 року вищевказане рішення залишено без змін. Винуватцем ДТП [PERSON] було відшкодовано потерпілій особі 4000 грн. На момент скоїння ДТП, у відповідача був відсутній поліс обовя`зкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів. 29 грудня 2015 року позивачем здійснено регламентну виплату потерпілій особі у розмірі 12700,38 грн. Відповідно п.п.\~а\~п.41.1 ст.41 Закону України\~Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів\~МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (постанова № 4 від 01.03.2013р.\~Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки) при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняттярегрес\~та\~суброгація. Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема,ст.1191 ЦК), а також\~ст.38 Закону № 1961-IV\~Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а для суброгації відповідно до\~ст. 993 ЦК\~і ст.27 Закону України\~Про страхування\~встановлено особливий правовий режим. Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини мають ознаки регресу, Відповідно до п.п.38.2.1. ст.38 Закону України\~Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів\~страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. У відповідності до ч. 1\~ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1\~ст. 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей\~1166,\~1187 ЦК\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення\~статті 625 ЦК\~не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга\~статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята\~статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої\~статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2\~Правил дорожнього руху\~України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до\~статті 1191 ЦК. Судом встановлено, що відповідач перебував у трудових відносинах із державним закладом «Галицька районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» та під час виконання трудових обов`язків вчинив ДТП. Факт перебування у трудових відносинах відповідача із державним закладом «Галицька районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова» не заперечується сторонами, однак щодо виконання службових обов`язків під час вчинення ДТП, суд зазначає наступне. Згідно наданої довідки від 25.03.2015 року №68/09, робочий день відповідача розпочинався із 08:30 год., отже, факт ДТП мав під час робочого часу. Відповідно до п.4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно із ст.6 ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.\~ст. 89 ЦПК України,суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, \~способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed