Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою до суду та просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 0,6000 га, з якої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд - 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства - 0,3499 га, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Щербанівка та яка належала померлій [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ № 112894. Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначає, що [INFO] померла її тітка - [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на вищевказану земельну ділянку. В позовній заяві також зазначено, що спадкоємцем за заповітом після померлої є її племінниця , яка є позивачем по справі. Позивач звернувся з заявою до Української міської державної нотаріальної контори про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку, що залишилося після смерті її тітки, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом їй було відмовлено в зв'язку з тим, що нею не надано оригінал державного акту на земельну ділянку та рекомендовано звернутись до суду. Позивач в судове засідання не з'явився, його представник надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність та позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, Щербанівська сільська рада Обухівського району Київської області, в судове засідання свого представника не направив, через канцелярію суду представником відповідача подано заяву, в якій він просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник третьої особи, Управління Держземагентства в Обухівському районі, до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі і на земельну ділянку площею 0,6000 га, з якої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд - 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства - 0,3499 га, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Щербанівка та яка належала померлій [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ № 112894. Як вбачається з копії спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON], єдиним спадкоємцем майна померлої за заповітом є її племінниця - [PERSON], яка вчасно звернулась до Української міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Державний нотаріус Української міської державної нотаріальної контори в своєму листі від 19 серпня 2014 року відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,6000 га, з якої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд - 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства - 0,3499 га, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Щербанівка та яка належала померлій [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ № 112894, в зв'язку з відсутністю у позивача оригіналу Державного акту на земельну ділянку на ім'я спадкодавця (а.с.12). Як встановлено в судовому засіданні, земельна ділянка площею 0,6000 га, з якої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд - 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства - 0,3499 га, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Щербанівка належала спадкодавцю [PERSON], що підтверджується Державним актом серії ІІ-КВ № 112894, що виданий Щербанівської сільською радою та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 86 та була передана спадкодавцю у власність. Згідно статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкоємцями, згідно статті 1222 ЦК України, за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, таким є позивач по справі, в зв'язку з чим суд вважає, що позивач є належною особою та спадкоємцем за заповітом, а його звернення до суду є правомірним. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У п. 3.5 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 1.03.2013р. зазначено, що спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 1129 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7 про те, що відповідно дост. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як роз'яснено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до п.«а»ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Відповідно до ч.2 ст.158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Частиною 2 цієї статті визначено способи захисту цивільного права, одним з яких є визнання права. Як вбачається зі змісту ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням вищевикладених обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved