Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 квітня 1995 року. В належному їй будинку зареєстрований відповідач, який фактично там не проживає з 2001 року. Таким чином, позивач є власником зазначеного будинку, але своє право як власника вона не може реалізувати в повному обсязі у зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований в її будинку, і хоча відповідач є її донькою, але не приймає участі в утриманні будинку, сплаті комунальних платежів і взагалі будинком не цікавиться. Донька на теперішній час проживає в Російській Федерації, де отримала російське громадянство, тому позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки відомостей не надходило. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою в якій просив справу розглядати без його участі, заперечень не має. Суд, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право на спадщину від 28 квітня 1995 року, реєстровий №1-1045, позивачу [PERSON] належить на праві особистої власності домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: [ADDRESS] , виготовлений на [PERSON] . Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05.10.1983 підтверджується, що позивач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] . Згідно довідки №100, виданої виконавчим комітетом Широківської сільської ради 04 лютого 2020 року, [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] , та має наступний склад сім`ї: донька [PERSON] та донька [PERSON] .. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04.02.2020 року №101, посвідченого депутатом Широківської сільської ради встановлено, що [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2001 року. Паспортом громадянина РФ від 30.11.2019 [NUMBER] виданим на ім`я відповідача [PERSON] підтверджується, що вона зареєстрована в [ADDRESS] . Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що відповідач [PERSON] є членом її сім`ї, та у зв`язку з тривалою відсутністю за адресою реєстрації, втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Безпідставне перебування відповідача на реєстраційному обліку в будинку, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Нормами статті 405 ЦК України передбачається, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач є членом сім`ї позивача. Відповідач не проживає в будинку позивача тривалий час, обов`язків щодо утримання будинку і сплати комунальних послуг не несе, і подальша реєстрація відповідача порушує права позивача, як власника будинку. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved