Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даними позовними вимогами посилаючись на те, що перебуваючи з 23 жовтня 1959 року в шлюбі зі своїм вже померлим на даний час чоловіком, придбали у власність частину житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS]. Ще за життя, чоловік просив скласти заповіт на їх дочку, тобто відповідача № 1, оскільки вона серед їх інших дітей, є найменш матеріально забезпеченою та не має власного житла. В серпні місяці 1998 року її чоловік помер, а в грудні місяці 2000 року вона, на прохання даного відповідача щодо складення на її ім»я заповіту, в приміщенні приватного нотаріуса маючи початкову освітута посередньо розуміючи українську мову і вважаючи, що підписує заповіт, підписала якісь документи та, як потім виявилось значно пізніше, договір дарування частини належного їй житла та відповідних господарських будівель [ADDRESS]. В грудні місяці 2014 року відповідач № 1, через непорозуміння у власній сім»ї, попросилась пожити у неї за даною адресою, а коли позивач пустила дочку проживати до себе, остання стала влаштовувати сварки та принижувати її. В березні 2015 року, після чергової сварки, вона звернулася до сільської ради за місцем свого проживання, з проханням скасувати складений нею на ім»я відповідача заповіт де їй і повідомили про те, що ніякого заповіту не існує, а в погосподарських книгах сільської ради, власником будинку у якому вона мешкає являється на підставі договору дарування даного житла відповідач № 1 по справі (її дочка) та внук (відповідач № 2). Зрозумівши, що під час складання у нотаріальній конторі правочину помилилася щодо обставин які мають істотне значення, тобто природи правочину так, як на час його укладення була впевнена, що підписує заповіт вимушена була звернутись до суду з даними позовними вимогами. В судовому засіданні позивач підтримала заявлений позов, просить визнати поважною причину пропуску строку позовної давності, визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку з відповідними будівлями, як такий, що вчинений під впливом помилки та стягнути з її дочки, тобто відповідача № 1 понесені нею при зверненні до суду судові витрати пов»язані зі сплатою судового збору. Присутні в судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги свого довірителя ,звернули увагу суду не те, що позивач іншого житла не має, продовжує проживати за наявною адресою та проводить оплату житлово-комунальних послуг. Вказують на те, що їх довіритель з поважної причини пропустила визначений законодавством строк позовної давності оскільки про порушення своїх прав дізналась лише в березні місяці 2015 року тому просять поновити даний строк та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі № 1 ([PERSON]М.) та № 2 ([PERSON]О.) в судове засіданні з»явились, просять відмовити в його задоволенні в зв»язку з безпідставністю заявленого позову так, як на час оформлення договору дарування, позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності та розуміла значення тих дій, що відбувались на той час про,що подали відповідні заперечення. Пояснили також те, що позивач підписала договір дарування у присутності приватного нотаріуса та отримала його копію тому твердження позивача про те, що вона дізналася про наявність даного документа у березні 2015 року не відповідають дійсності. Належним чином повідомлена про час та місце слухання справи третя особа (приватний нотаріус Чорнобаївського районного нотаріального округу) в судове засідання не з»явився, подав на вимогу суду (т. № 2 а.с.40-44) заперечення у вигляді письмового роз»яснення про те, що договір дарування частини житлового будинку від імені [PERSON] на ім»я [PERSON] та [PERSON], укладено у відповідності до вимог чинного законодавства. В реєстрі ж для реєстрації нотаріальних дій, учасники даної нотаріальної дії залишили свої підписи про отримання наявного договору дарування житла. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали провадження, допитавши за клопотанням учасників процесу наявних свідків по справі прийшов до переконання, що позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав. Судом встановлено фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Наявний в провадженні суду позов вже розглядався судом в іншому складі та 24.09.2015 року було постановлено судове рішення яким відмовлено позивачу у задоволенні позову . Дане рішення було предметом перегляду в апеляційній інстанції, а потім і предметом розгляду у Вищому Спеціалізованому Суді України. Ухвалою від 30 березня 2016 року ВСС України, скасував постановлене судове рішення в зв»язку з неповнотою судового слідства та передчасним висновком головуючого про наявність підстав для відмови у задоволенні позову так, як судом не встановлено чи відбулася фактична передача житла та ключів від нього відповідачам, чи продовжує там проживати позивач і в даний час, чи сплачує комунальні послуги і т.п. (т. № 1 а.с.187-189) та направлено справу на новий розгляд. Під час нового проведення судового розгляду справи судом встановлено і не оспорюється сторонами, що позивачу по справі, на праві приватної власності належали 29/150 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходились в 2000 році в [ADDRESS]. 19 грудня 2000 року між позивачем [PERSON] та відповідачем № 1 [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені свого на той час неповнолітнього сина [PERSON], який на час розгляду справи в суді досяг повноліття та являється відповідачем № 2, було укладено договір дарування зазначеної частини будинку, за яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] та [PERSON] 29/150 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться в [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу [PERSON] ( т. № 1 а.с.8). У відповідності до тексту договору, його було підписано в присутності нотаріуса , особу сторін та їх дієздатність встановлено, перевірено належність позивачу частини будинку, що відчужуються. Копію договору дарування позивач отримала 19 грудня 2000 року, про що свідчить її особистий підпис у книзі вчинення нотаріальних дій (а.с.89-90). Змістом статей 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) визначено, що наявний Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Договір дарування був укладений сторонами 19 грудня 2000 року, тобто в період чинності ЦК УРСР (в редакції 1963 року) тому правовідносини щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку регулюються ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладання договору. Положеннями ст.ст. 71,74,80 ч.2 ЦК УРСР 1963 року визначено загальний строк позовної давності, обов»язок суду щодо прийняття вимоги направленої на захист прав незалежно від закінчення строків позовної давності та право суду на визнання поважною причини пропуску стороною провадження строків для подання позову і захисту порушеного права. Згідно до змісту ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування, одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна обдарованому. Відповідно до ст. ст. 244, 227 ЦК УРСР договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої [PERSON] народних депутатів. Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР,- угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. У п.п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» надане роз'яснення щодо застосування ст. ст. 56, 57 ЦК Української РСР, відповідно до якого під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила цієї статті не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди. Таким чином, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу позову, а саме, що він при укладенні договорів дарування помилявся стосовно істотних умов оскаржуван Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В даному ж випадку доводи позивача про те, що вона під час укладення правочину (договору дарування ) помилилася щодо обставин які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину та пропущення строку позовної давності з поважної причини, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та стверджуються наступними належними та допустимими доказами по справі. Так, допитана в судовому засіданні 26.07.2016 року в якості свідка голова сільської ради [PERSON] показала, що дійсно у березні місяці 2015 році, до сільської ради, звернулася позивач з метою змінити складений нею на ім»я [PERSON] заповіт яким вона заповіла у 2000 році доньці належну їй на праві приватної власності частину житла , оскільки остання вчиняє сварки в сім»ї та інші дії, які порушують її особисте життя. Під час проведення перевірки інформації викладеної в усній формі позивачем щодо складення на ім»я дочки заповіту було встановлено,що заповіт не складався, а в по господарських книгах сільської ради, мається запис щодо укладення між даними особами договору дарування, що і було роз»яснено [PERSON] Також даний свідок пояснив, що не працювала на час укладення договору в сільській раді, а тому хто саме із сторін звертався до даного органу місцевого самоврядування, для внесення змін в погосподарські записи, їй не відомо. Допитана в якості свідка в судовому засіданні 30.08.2016 року колишній секретар сільської ради [PERSON] пояснила суду, що дійсно в 2000 році працювала в даній сільській раді та добре пам»ятає, як в грудні місяці 2000 року в сільську раду прибула відповідач по справі, тобто [PERSON] яку вона знає особисто та надала їй для внесення у наявні обліки по сільській раді, нотаріально посвідчений договір дарування житла від імені [PERSON] на ім»я своє дочки та її малолітнього на той час внука, які в даний час являються відповідачами по справі. Самої дарувальниці (позивача) на час подання даного договору, в сільській раді не було. Допитаний раніше в судовому засіданні 02.07.2016 року в якості свідка син позивача [PERSON] який проживає окремо від неї також показав, що мати дійсно мала намір скласти саме заповіт на належну їй частину житлового будинку з господарськими будівлями в с.Старий Коврай Чорнобаївського р-ну Черкаської області на ім»я відповідача (його сестри) про, що сама говорила про це . Про те, що мати підписала у нотаріальній конторі не заповіт, а договір житла він не знав , як і не знала про це його мати доки між нею та обдарованою не виник конфлікт (стверджується матеріалами т. № 1 а.с.106-108 ) , що переріс у сварку під час якого, мати просила звільнити житло на, що остання відмовилась та заявила, що являється власником цієї будівлі на підставі договору дарування. Судом встановлено, що дані конфлікти продовжувались і в подальшому (т. № 2.а.с.-6), що і спонукало позивача звернутись до сільської ради з наміром скасувати існуючий в уяві останньої заповіт . Крім того, наявний у матеріалах справи договір дарування житла (т. № 1 а.с.8) суд не може визнати беззаперечним доказом того, що позивач підписуючи його, висловлював свою волю саме на дарування житла так, як даний договір не містить положень щодо роз»яснень змісту позивачу правочину який вона засвідчила своїм підписом, як і не містить даних, що позивач передала ключі обдарованому. Даний договір містить лише дані, що нотаріусом перевірено дієздатність учасників правочину та належність майна позивачу, як власнику. Пункт № 6 наявного договору про роз»яснення сторонам змісту ст.ст.22 та 30 ЗК України не може свідчити про те, що позивач розуміє про, що йдеться у даних статтях відповідного закону. Суд також не може визнати підставою для відмови у задоволенні позову пояснення відповідача № 1 про те, що волевиявлення позивача на дарування житла було свідоме, оскільки остання самостійно збирала документи на відчуження їй майна (т. № 1 а.с.84-88 ) так, як позивач на час вчинення даних дій вже була літнього віку, має початкову освіту і на час здійснення даних дій дійсно могла не розуміти що збирає дані документи саме для оформлення договору дарування, а не для укладення заповіту. До того ж, дані твердження не узгоджуються з наявними доказами по справі. Так, у відповідності до наданих в судовому засіданні позивачем та його представниками пояснень та письмових доказів, які не оспорювались і відповідачами по справі, позивач не має якогось іншого місця проживання та продовжує проживати за даною адресою, яка на час розгляду спору в судовому засіданні зазнала змін в зв»язку з проведенням сільською радою перезакладкою адресних книг (т. № 2 а.с.3 та 4 ) та стала носити назву, як вул. Паркова 11/2 . Сам же позивач, як проживав у даному будинковолодінні на час підписання договору дарування житла яке на той час рахувалось, як розташоване по вул.Паркова 10/2 так і продовжує у ньому проживати на даний час яке по суті являється одним і тим же будинком. Офіційна передача ключів від житла відповідачам не проводилась. У відповідності ж до наданих позивачем та його представниками доказів (т.№ 2 а.с.7-30) позивач з 2000 року та поданий час, заключала і продовжує заключати від свого імені договори на отримання послуг з постачання електроенергії, газу та самостійно проводе на протязі всіх цих років відповідні розрахунки за газ та електроенергію, що стверджується в судовому засіданні і самими відповідачами. Крім того судом встановлено, з пояснень відповідачів зафіксованих звукозаписуючим пристроєм, що відповідачі не проживають за місцем розташування спірного житла, тобто в с.Старий Коврай Чорнобаївського р-ну Черкаської області, а мають своє окрема житло розташоване в [ADDRESS] та по вул.Надпільна 222 кв. 20.в якому і мешкають декілька останніх років підряд. Таким чином суд вважає, що позивач дійсно вчинила дії пов»язані з відчуженням належного їй житла під впливом помилки щодо правової природи даного правочину та його змісту, внаслідок чого було порушено її право на вільне розпорядження належним їй майном на власний розсуд про, що дізналась випадково в 2015 році, при зверненні до сільської ради з наміром скасувати складений на ім»я відповідача № 1 заповіт який, як вияснилось в судовому засіданні взагалі не існує, оскільки позивач під впливом помилки підписала договір дарування відповідачам належного їй житла. Позивач та її представники довели в судовому засіданні, що така помилка дійсно мала місце, а тому порушене право сторони підлягає судовому захисту. Аналогічні позиції з даних питань, містяться і в правових висновках Верховного Суду України по цивільних справах № 6-1364 цс 15 та № 6-1124 цс15 . Судові витрати понесені позивачем при поданні позову до суду, у відповідності до змісту заявленого позову, підлягають стягненню з відповідача № 1 .

Outcome: approved