Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом і просив стягнути з відповідачки кошти в сумі 91667,34 грн в рахунок повернення кредиту, відповідно до умов кредитного договору №DN81AR03110026 від 14.11.2007р. В обгрунтування своїх вимог позивач вказав, що між ПАТ КБ «ПриватБанк»та відповідачкою був укладений кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит в сумі 55357,05 грн із сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 13.11.2014 року. Відповідачка належним чином не виконує взятих на себе зобов»язань в частині повернення кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість на загальну суму 91667,34 грн. У судовому засіданні відповідачка та її предсмтавник позовні вимоги не визнали та пояснили, що в рахунок погашення кредиту нею 27.05.2010р. було передано позивачу автомобіль, що був придбаний на кредитні кошти. Згодом вказаний автомобіль був проданий позивачем. Однак про цю обставину позивач в позові не вказав, як і не вказав суму коштів, що була отримана від продажу заставного майна. На думку відповідачки отриманих коштів від реалізації автомобіля повинно було вистачити для погашення заборгованості , яка була на момент передачі заставного майна, а навіть у разі нестачі виручених коштів, банк повинен був звернутися до відповідачки із заявою про необхідність сплати тієї суми, що не вистачає для повного погашення заборгованості, однак позивачем не було цього зроблено, тому вважає, розрахунок банку щодо її заборгованості є неправильний. У зв*язку з необхідністю встановлення істини щодо суми за яку позивачем був проданий автомобіль, суд зобов»язав позивача долучити до матеріалів справи договір купівлі-продажу заставного автомобіля «Део-Матіз», 2007 р.в., рнз. [NUMBER]» та оригінал оцінки вартості вказаного автомобіля , що б дало змогу визначити суму заборгованості за кредитним договором. Станом на день розгляду справи у суді, тобто на 03.04.2015р. року, позивачем не виконані вимоги суду щодо надання договору купівлі-продажу заставного автомобіля «Део-Матіз», 2007 р.в., рнз. [NUMBER]», поважних причин ненадання таких доказів суду не було повідомлено. Відповідно до ст.. 19 ЗУ «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Згідно із ст.. 24 ЗУ «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити через його недоведеність. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк»та [PERSON] був укладений кредитно-заставний договір, згідно якого остання отримала кредит в сумі 55357,05 грн із сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 13.11.2014 року, для придбання автомобіля. У зв»язку з неможливістю обслуговувати отриманий кредит, відповідачка [PERSON] 27.05.2010р. в рахунок погашення заборгованості по кредиту було передано позивачу автомобіль, що був придбаний на кредитні кошти. Згодом вказаний автомобіль був проданий позивачем третій особі, що підтвердив представник позивача. Доказів дотримання процедури проведення аукціону з продажу вказаного автомобіля, достовірних даних про суму коштів, отриманих від його продажу та оригінал біржової угоди позивач суду не надав. За таких обставин суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв»язку з тим, що позивач, не надав суду доказів, які були витребувані судом у зв*язку із необхідністю встановлення суми заборгованості , що була погашена за рахунок продажу автомобіля, не надав достовірних даних щодо реалізації автомобіля відповідачки та розміру коштів, отриманих від його реалізації, а наданий суду розрахунок заборгованості відповідачки є таким, що викликає сумнів. Представник позивача не довів у суді порушення права позивача відповідачкою і у такий спосіб не виконав вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч.4 ст.61 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed