Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що 13 грудня 2006 року наказом № 203-вк він був прийнятий на роботу до ПАТ «АЗОТ» на посаду електрозварником ручного зварювання 4 розряду котельно-медницько-зварювальної дільниці з ремонту і виготовлення технологічного устаткування цехів з виробництва аміаку, аміачної селітри, карбаміду, капролактаму та ІОС бригади № 4 УКР. Наказом № 486-ук від 09 вересня 2009 року був переведений електрозварником ручного зварювання 4 розряду служби механіка бригади 3 цеху М-6. 23 березня 2017 року його було звільнено з ПАТ «АЗОТ» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін. В день звільнення відповідач не виплатив йому заробітну плату за лютий, березень 2017 року. Остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати та розрахункових коштів при звільнені йому було проведено лише 23 травня 2017 року після зарахування залишку невиплачених коштів при звільненні на картковий рахунок. Оскільки, відповідач не провів розрахунок в день звільнення, при неоспорюваності суми заборгованості, він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки такого розрахунку, тому звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив суд його задоволити. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позову відмовити, з тих підстав, що позивачем не вірно вказано дату звільнення у звязку з чим не правильно розраховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наказу 13 грудня 2006 року наказом № 203-вк [PERSON] був прийнятий на роботу до ПАТ «АЗОТ» на посаду електрозварником ручного зварювання 4 розряду котельно-медницько-зварювальної дільниці з ремонту і виготовлення технологічного устаткування цехів з виробництва аміаку, аміачної селітри, карбаміду, капролактаму та ІОС бригади № 4 УКР. Наказом № 486-ук від 09 вересня 2009 року позивач був переведений електрозварником ручного зварювання 4 розряду служби механіка бригади 3 цеху М-6. 23 березня 2017 року згідно наказу № 125-вк позивача було звільнено з ПАТ «АЗОТ» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін . В день звільнення [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі та не здійснено повний розрахунок при звільненні. 23 травня 2017 року було проведено остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати та розрахункових коштів при звільнені на картковий рахунок. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1\~статті 117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України\~у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв'язку з положеннями ст. ст.\~116,\~117,\~237-1 КЗпП України\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень\~статті 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Для визначення середньоденного заробітку сумарний заробіток за два останні два місці ділиться на кількість робочих днів за останні два місяці (січень 2017 року - 20 днів, лютий 2017 року - 20 днів). Як вбачається із довідки про доходи ПАТ «АЗОТ» від 10 липня 2017 № 340, заробітна плата позивача у січні 2017 року становила 8095,71 грн., а у лютому 2017 року 7974,02 грн. Тому середньоденний заробіток позивача становив 401,74 грн. (8095,71 грн. + 7974,02 грн. : 40 = 401,74 грн. З березня 2017 року по травень 2017 року кількість днів затримки становила 37 днів (розрахунок кількості робочих днів проведений на підставі листів Мінсоцполітики України 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13), а саме березень 5 днів, квітень 19, травень 13. Таким чином розмір середнього заробітку за затримку розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 14\~864,38 грн. (37 днів х 401,74 грн. = 14864,38 грн.) Відповідно до\~ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 1600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved