Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.03.2017 він є власником житлового будинку [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстрований і відповідач у справі, який з 2007 року (більше року) у вказаному житлі не проживає без поважних причин, тобто в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України є таким, що втратив право на користування цим житлом. Посилаючись на вищевказане, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним будинком. Ухвалою судді від 20.06.2018 відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Путивльського районного суду від 03.01.2019 підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті, а також задоволено клопотання сторін про допит свідків. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокат Латишева В.О. зазначала, що відповідач є сином позивача та ніяким чином не порушує права свого батька. Однак, позивач останнім часом не дозволяє відповідачеві користуватись зазначеним будинком, не пускає його до будинку, в якому той зареєстрований і в якому проживав від народження. При цьому, відповідач за вказаною адресою зареєстрований з волі колишнього власника житла - його баби [PERSON] , а позивач набув право власності на зазначений будтнок в порядку спадкування лише 07.03.2017, після чого почав чинити відповідачу перешкоди в користуванні будинком, в той час як відповідач тривалий час проживав в зазначеному будинку разом з родиною, проводив відповідні ремонтні роботи, там знаходяться його особисті речі, побутова техніка, меблі, відповідач не проти нести витрати по утриманню будинку. Крім того, представник відповідача вказувала, що складений акт комісії про не проживання відповідача з 2007 року в зазначеному будинку не відповідає дійсності, оскільки відповідач лише на протязі останніх кількох років виїздить на заробітки до м. Києва, при цьому за місцем реєстрації він з`являвся ще в минулому році, поки батько не поміняв замки. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. З`ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення проти них, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних міркувань. Встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.03.2017 позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями під [ADDRESS] (а.с. 5). В силу ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. Довідкою виконавчого комітету Путивльської міської ради від 25.05.2018 № 3080 та копією будинкової книги підтверджено те, що у вказаному будинку зареєстровані позивач та відповідач [PERSON] (з 17.03.2005) (а.с. 6-8). Комісійним актом від 06.06.2018, засвідченим депутатом Путивльської міської ради Маклаковим Є.М ., зафіксовано той факт, що у будинку [ADDRESS] з 2007 року відповідач не проживає (а.с. 9). Разом з тим, як вбачається із копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.03.2017, позивач став власником житлового будинку [ADDRESS] у березні 2017 року. Відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON] , що сторонами не оспорювалося. Як пояснив в судовому засіданні відповідач, він власного житла не має, працює у м. Києві, де винаймає квартиру, коли приїздить до м. Путивль , то проживає за місцем реєстрації у будинку батька, з яким у нього були нормальні відносини до 2018 року, коли батько почав чинити перешкоди у користуванні ним будинком [ADDRESS] , поміняв замки (з приводу чого відповідач звертався до поліції), через що відповідач тепер, коли приїздить до м. Путивль, проживає у матері. Згідно висновку Путивльського ВП за матеріалами перевірки від 17.12.2018, 10.12.2018 до чергової частини Путивльського ВП надійшла заява [PERSON] , який 09.12.2018 повернувся з заробітків з м. Києва, а цього ж дня його батько [PERSON] влаштував з ним сімейну сварку, в ході якої висловлювався в його адресу нецензурною лайкою та не впускав до будинку, розташованому по [ADDRESS] , хоча заявник там зареєстрований. Після сварки [PERSON] довелося їхати ночувати до матері, з якою він не проживає останні 18 років. Згідно пояснень [PERSON] , то 09.12.2018 він сварки з сином не вчиняв, останній раз бачив його у 2017 році, і чому син звернувся до поліції, йому невідомо. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що проживає в будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок купувався у 2002 році. По сусідству проживали позивач з родиною, а саме з сином, відповідачем у справі, та своєю матір`ю. Відповідач вчився в технікумі, потім поїхав працювати в м. Київ і свідок побачила його лише на похоронах баби. За життя баби він приїздив з жінкою. Відносини з батьком у відповідача були нормальні. Від позивача свідку відомо, що до нього приходив дільничий офіцер поліції. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показав, що від [PERSON] він знає про те, що у останнього склалися напружені стосунки з батьком, тому що той вимагає, щоб відповідач виписався, оскільки позивачеві не дають через це субсидію. Останній раз він бачив відповідача місяці 2-3 тому, при цьому відповідач повідомив, що він не може зайти до будинку, оскільки там змінено замки. З огляду на таке відповідач, коли приїжджає до м. Путивль, то зупиняється у матері. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що судове рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ча. 1 ст. 76 ЦПК України). Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин, в той час як відповідач постійно не проживає за зареєстрованим місцем проживання в зв`язку з тим, що працює в м. Києві, що знайшло своє підтвердження в ході допиту свідків, а також у зв`язку з тим, що у нього склалися неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого він був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватись спірним будинком. При цьому відповідач власного житла не має (зворотнього позивачем доведено не було), а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права [PERSON] на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що в сукупності не є підставою для позбавлення його права користування вказаним вище житлом, що узгоджується з правовою позицією, яка викладена у Постанові Верховного Суду від 06.06.2019 у справі за № 496/2533/16-ц, провадження № 61-20500св18. У зв`язку із відмовою в задоволенні позову на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 1500 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката Виходячи з наведеного,

Outcome: approved