Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просила розірвати договір за № НПД-ФО-006 від 22 січня 2016 року про надання комплексу консультаційних та юридичних послуг фізичній особі, укладений між нею та відповідачем, стягнути на її користь заборгованість у розмірі - 18000 грн, 3% річних у сумі - 1599.28 грн., інфляційні збитки у сумі - 5922.00 грн., та моральну шкоду у розмірі -10000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ту обставину, що 22.01.2016р. між нею та [PERSON] було укладено договір №НПД-ФО-006 про надання послуг. Відповідач отримавши грошові кошти обумовленні умовами договору, зобов`язання не виконав. На неодноразові звернення до ФОП Логос з вимогою виконати зобов`язання не реагував, грошові кошти не повертав. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою судді Волноваського районного суду Донецької області від 26 квітня 2019 р. позовні вимоги [PERSON] були прийняті до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Волноваського районного суду від 27.11.2019р. закрито підготовче провадження по справі. Позивач в призначене судове засідання не з`явилася. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала щодо розгляду справи в заочному порядку. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату слухання справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. За письмовою згодою представника позивача та за відсутності відзиву на позовну заяву справа розглянута в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом було встановлено, що 22.01.2016р. між ФОП [PERSON] та [PERSON] в особі було укладено договір № НПД-ФО-006 про надання комплексу консультаційних та юридичних послуг за програмою, розробленою виконавцем - відповідачем по справі, по поверненню депозитної заборгованості у загальній сумі - 213457,00 грн. від ПАТ «Дельта Банк» вкладнику [PERSON] по наступним договорам: № 012-04504-231214 від 23.12.2014 року; № 010-04504-231214 від 23.12.2014 року; № 006-04504-231214 від 23.12.2014 року; № 008-04504-231214 від 23.12.2014 року (а.с.6-10). Відповідно до пункту 5.4 вище зазначеного Договору, строк виконання відповідачем покладених на нього обов`язків встановлювався протягом 3-х місяців. Відповідно до пункту 2.2 Договору, Замовник - позивач по справі, сплатив аванс ФОП [PERSON] у розмірі - 18000,00 грн. під час підписання Договору, про що свідчить Заявка, про надання комплексу консультаційних та юридичних послуг фізичній особі, підписана сторонами угоди зі штампом «оплачено» (а.с.11) Тобто, позивачем умови договору про надання послуг були виконані в повному обсязі. Станом на теперішній час зі сторони ФОП [PERSON] умови договору не виконані. Згідно пункту 2.5, 2.6 Договору документом, що підтверджує надання послуг виконавцем є акт приймання-передачі наданих послуг, який складається в двох примірниках та передається замовнику для підписання. У подальшому акт вручається виконавцем замовнику. Так, 14.02.2018р. позивачем надіслана вимога на адресу відповідача про витребування акту виконаних робіт, що підтверджено відповідною заявою, наявною в матеріалах справи. Згідно інформації слідчого управління ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області управлінням здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №42018042630000506 від 31.10.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. У ході досудового розслідування встановлено, що [PERSON] здійснюються шахрайські дії, направлені на укладання договірних відносин із фізичними особами- вкладниками ліквідованих банківських установ по наданню платних консультацій та юридичних послуг з питань повернення депозитної заборгованості. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, як виконавець не виконав своїх зобов`язань у термін та спосіб визначений договором, отже позивач, як споживач послуг, має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків. Суд доходить висновку, що зі сторони позивача надано достатньо доказів та доведено ті обставини, що саме відповідач по справі ФОП [PERSON] вимоги договору № НПД-ФО-006 про надання послуг від 22.01.2016 р. не виконав. З боку відповідача не надано суду жодного доказу, який би спростовував доводи позивача та, що належне виконання договору виявилося неможливим внаслідок непереборної сили. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно положень статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ч.1 ст. 611 ЦК України). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 10 цього Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до статті 906 ЦК України виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Статтею 653 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Доказів щодо виконання зобов`язання за договором про надання інформаційно-консультаційних послуг відповідачем, матеріали справи не містять. Отже, враховуючи те, що судом було встановлено, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором - а саме не надав послуги позивачу, чуд доходить висновку, що вимоги [PERSON] частині розірвання Договору про надання послуг № НПД-ФО-006 від 22 січня 2016 року підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем наданий розрахунок, з яким погоджується суд. Так, 3% річних: основна сума боргу - 18000.00 грн., прострочка днів - з 22.04.2016 року по 07.04.2019 року включно - 1081 днів. Тобто за формулою 18 000,00 х 3 х 1081дн : 365дн : 100 = 1599.28 грн. Розрахунок заборгованості із врахуванням індексу інфляції по роках: 2016 рік ( 8 місяців) основна сума боргу - 18000.00 грн., сукупний індекс інфляції за 2016 рік - 107.3, інфляційне збільшення суми боргу на - 1332.00 грн.. 2017 рік.: основна сума боргу - 18000.00 грн., сукупний індекс інфляції за 2017 рік - 113.7, інфляційне збільшення суми боргу на - 2466.00 грн. 2018 рік: основна сума боргу - 18000.00 грн., сукупний індекс інфляції за 2018 рік - 109.8, інфляційне збільшення суми боргу на - 1764.00грн. 2019 рік: основна сума боргу - 18000.00 грн., сукупний індекс інфляції за 2019 рік - (січень- 101.0, лютий-100.5), інфляційне збільшення суми боргу на - 360.00.rpн. Всього інфляційне збільшення суми боргу складає - 5922.00 грн. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача сплачених грошових коштів в сумі основного боргу заборгованості у розмірі -18000.00 грн.; 3% річних у сумі- 1599.28 гри.; інфляційні збитки у сумі- 5922.00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позивач також стверджує, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду у розмірі 10000 гривень, яку він просить стягнути з відповідача. Частиною 1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95р. питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. У постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016року у справі 6-1575цс16 висловлена наступна правова позиція, а саме, що спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Покладаючи на відповідача обов`язок відшкодувати моральну шкоду, суд безпідставно застосував правила статті 1167 ЦК України, яка на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини. Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання консультаційних та юридичних послуг. Згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист справ споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII встановлено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист справ споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII встановлено, що споживач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Враховуючи той факт, що позивачу не була завдана шкода, яка пов`язана з недоліком продукції, то позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 гривень.

Outcome: partial