Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом йому належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 6,2300 га, кадастровий номер 6520385800:08:003:0002, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради Білозерського району Херсонської області, яку він успадкував після смерті батька - [PERSON] , яка належала останньому на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії I-XC №003331, виданого 14.08.2001 року Радянською сільською радою Білозерського району Херсонської області. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказана земельна ділянка знаходиться в оренді Фермерського господарства «Богуслав-Земля» на підставі договору оренди від 01.12.2012 року, укладеного з [PERSON] та зареєстрованого у відділі Держкомзему у Білозерському районі Херсонської області 27.12.2012 року. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у вказаному договорі стоїть підпис не уповноваженої на те особи, а саме не його батька, а підпис його сестри [PERSON] , а тому вважає, що договір оренди земельної ділянки від 01.12.2012 року складений з порушенням норм чинного законодавства України, в зв`язку з чим просить визнати даний договір оренди недійсним. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 28.03.2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 06.06.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та підготовче судове провадження у цивільній справі №648/911/19 закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяву про розгляду справи без їх участі. Крім того, під час судового розгляду пояснили, що позовні вимоги не визнають, оскільки договір оренди укладений 01.12.2012 року між Фермерським господарством «Богуслав-Земля» та [PERSON] , згідно умов якого останній передав в оренду Фермерському господарству «Богуслав-Земля», земельну ділянку площею 6,2300 га., за життя батьком позивача не оспорювався та умови договору добровільно виконувались сторонами упродовж тривалого часу, про що свідчать відомості про виплату грошей, які [PERSON] отримував за оренду земельної ділянки в період з 2013 року по 2018 року. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності у їх взаємозв`язку, дійшов переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії I -ХС№003331 [PERSON] належала земельна ділянка площею 6,2300 га, кадастровий номер 6520385800:08:003:0002, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради Білозерського району Херсонської області, на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Радянської сільської ради Херсонської області від 28.05.2001 року №104. Згідно договору оренди землі №2 від 01.12.2012 року [PERSON] передав Фермерському господарству «Богуслав-Земля» земельну ділянку площею 6,2300 га у строкове платне користування на строк 10 років. Вказаний договір зареєстрований у Відділі Держкомзему у Білозерському районі Херсонської області 27.12.2012 року за №652030004002452. Відповідно до умов даного договору орендар набув право на особисте використання для сільськогосподарських потреб об`єкта оренди: земельної ділянки загальною площею 6,2300 га, кадастровий номер 6520385800:08:003:0002, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради Білозерського району Херсонської області та зобов`язався щорічно до 30 грудня поточного року сплачувати орендну плату в розмірі 3795 грн. 75 коп., а після припинення дії договору - повернути ділянку орендодавцю. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 11.06.2018 року Виконавчим комітетом Миролюбівської сільської ради Білозерського району Херсонської області. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.01.2019 року виданого державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори Черкас В.А. успадкував після свого батька - [PERSON] земельну ділянку площею 6,2300 га, кадастровий номер 6520385800:08:003:0002, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради Білозерського району Херсонської області. Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №152199654 від 10.01.2019 року. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання спірного договору оренди недійсними, суд виходить з наступного. Так, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. В силу ч.1 ст. 14 даного закону договір оренди землі укладається в письмовій формі та оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ст. 126 ЗК України). Отже, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання, що договір між [PERSON] та Фермерським господарством «Богуслав-Земля»» складено та зареєстровано відповідно до вимог чинного законодавства України, зміст договору не суперечить Цивільному Кодексу та іншим актам цивільного законодавства та не порушує права його сторін. Крім того, з часу укладення вказаного договору будь-яких претензій у жодної із його сторін щодо виконання його умов не виникало, та договір виконувався сторонами упродовж тривалого часу, що не спростовано позивачем. Вищевказане встановлено на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, договору оренди земельної ділянки №2 від 01.12.2012 року, акту прийому передачі від 08.06.2007 року, акту визначення меж земельної ділянки від 08.06.2007 року, державного акту на право власності на земельну ділянку серії 1-XC №003331 від 14.08.2001, та відомостей про виплату грошових коштів в рахунок орендної плати в період з 2013 року по 2018 року. При розгляді справи позивач не надав суду доказів порушення умов договору, які призвели до істотного порушення його прав, а тому підстави для захисту прав шляхом визнання недійсними договорів оренди з цих підстав відсутні. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78 цс13 та постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 6-233цс 14. При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а відтак однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку із його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, то у суда немає правових підстав для задоволення позову і визнання правочину недійсним. Суд також враховує позицію, висловлену при вирішенні аналогічної справи Вищим спеціалізованим судом України в ухвалі від 13.07.2016 у праві №371/560/15 -ц, відповідно до якої рішення суду апеляційної інстанції є неправомірним з огляду на те, що воно прийнято лише з урахуванням того, що підписи на договорі оренди земельної ділянки зроблено не фактичним орендодавцем, а іншої собою, але не надано належної оцінки доводам орендаря щодо наявності фактичного виконання спірного договору. Відповідно до цивільного законодавства та судової практики не підписання договору - не може слугувати підставою для визнання недійсним цього договору, якщо договір укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, що передбачено ст. 218 Цивільного кодексу України: Частиною 1 ст.218 визначено, що у випадках, передбачених законом, недотримання письмової форми правочину має наслідком його недійсність. У випадку, якщо законом визначена недійсність правочину при порушенні письмової форми, такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, в даному випадку одержувала орендну плату. Отже Позивач, який прийняв у спадщину земельну ділянку знав, що вона знаходиться у користуванні Відповідача, отримував орендну плату, чим неодноразово вчиняв дії, які узгоджуються та відповідають волі спадкодавця (орендодавця) на укладення та виконання договору. У свою чергу Відповідач відкрито використовував земельну ділянку, своєчасно сплачував орендну плату, що підтверджено наданими суду відомостями, та додатково підтверджує волевиявлення сторін та дійсність Договору оренди. У зв`язку з цим, доводи позивача про недійсність правочину суд вважає необґрунтованими та безпідставними. Посилання позивача на ту обставину, що його батько помер, а тому і договір оренди припинив свою дію, не заслуговують на увагу, так як суперечать п. 39, 40 Договору оренди землі укладеного між [PERSON] та Фермерським господарством «Богуслав-Земля», ст.32 Закону України «Про оренду землі» та ст.770 ЦК України, а саме, що в разі переходу права власності до інших осіб, Договір оренди зберігає чинність для нового власника. За життя [PERSON] ніяких намірів відносно розірвання договору чи незгоди з розміром орендної плати не висловлював, та позивачем не надано будь-яких доказів цього. Відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. Зокрема, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів щодо відсутності вільного волевиявлення батька позивача на укладення договору оренди землі від 01.12.2012 року за вищевказаними умовами, а тому, в задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed