Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2002 р. В даному будинку зареєстрована відповідачка, яка є дружиною його сина. З червня 2014 р., після розірвання шлюбу, відповідачка фактично не проживає у вказаному будинку, її майна в ньому немає. Оскільки це створює перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, позивач просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій позов підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає; просить слухати справу у її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.06.2002 р., [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS]. 04.07.2014 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області було зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], актовий запис № 231; прізвище дружини після реєстрації шлюбу - «Кравченко»; свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 22.02.2017 р. З будинкової книги вбачається, що за адресою: [ADDRESS], з 20.01.2015 р. значиться зареєстрованою: [PERSON], [INFO]. Відповідно до довідки квартального комітету № 23 м. Первомайськ Миколаївської області від 26.01.2017 р., [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS], в якому проживає його син - [PERSON]; [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за цією адресою, за місцем реєстрації не проживає з червня 2014 р. Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи із змісту закону в поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, має передбачені ст. 64 ЖК України права та несе обов'язки щодо користування цим приміщенням. Положеннями ст. 33 Конституції України та вимогами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року громадянам гарантована свобода пересування і вільний вибір місця проживання, тому сама по собі наявність чи відсутність прописки (реєстрації) не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, так і для відмови в цьому. В цьому ж законі визначено поняття місця проживання особи, яким є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що відповідач втратила право користування житловим приміщення у зв'язку з відсутністю в ньому без поважних причин понад один рік; за таких обставин вимога позивача є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved