Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом вказуючи, що з відповідачкою [PERSON] він перебував в зареєстрованому шлюбі з 07.07.2007 року по 26.08.2009 року. Від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.04.2011р. з позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей до їх повноліття на користь матері [PERSON] в розмірі 1/3 частки заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 18.03.2011 року. З жовтня 2018 року син [PERSON] за його особистим бажанням та за згоди відповідачки став проживати разом з позивачем в [ADDRESS] . На даний час неповнолітній син [PERSON] навчається в 7-б класі СШ №4 м.Вільногірська. З боку відповідачки ніякої допомоги сину [PERSON] не надається, хоча щомісячно з нього утримують аліменти на користь відповідачки в середньому в розмірі 3000,00 грн. В його випадку змінився як матеріальний, так і сімейний стан, тобто його неповнолітній син [PERSON] проживає разом з ним і знаходиться на його повному забезпеченні, а ті аліменти, які він сплачує відповідачці [PERSON] на утримання сина [PERSON] не використовуються за призначенням. Таким чином, він має усі законні підстави вважати, що 1/6 частина його доходів, яку він фактично сплачує відповідачці [PERSON] , нею не використовуються в інтересах їхнього спільного сина [PERSON] , який проживає разом з ним і знаходиться на його повному забезпеченні, а тому ця 1/6 частина його доходів повинна бути повернута йому в вигляді припинення сплати її відповідачці. Просить припинити стягнення аліментів, які стягуються з нього на користь [PERSON] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , врахувавши, що змінився матеріальний та сімейний стан, виходячи з того, що за рішенням суду з нього стягуються аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частки заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину, тобто по 1/6 частки заробітку. Всі судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу (оплата за послуги адвоката) просить покласти на відповідачку. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, посилаючись на вищевказані обставини та пояснив, що вирішити питання щодо припинення стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] самостійно з відповідачкою не надалось можливим. Син [PERSON] проживає в нього приблизно з вересня-жовтня 2018 року, він сина утримує сам, але при цьому на користь відповідачки сплачує аліменти на утримання двох дітей, в тому числі і на утримання сина [PERSON] , у розмірі 1/3 частини його доходу. З січня 2020 року відповідачка частково стала повертати йому кошти, сплачені як аліменти на сина, щомісячно приблизно від 2000 до 1000 грн. в місяць, якщо щось купувала синові, то вираховувала з цієї суми. Кошти вона перераховує на картку, яка знаходиться у сина, ці гроші син вважає належними йому особисто і витрачає на свій розсуд, іноді роблячи непотрібні покупки, а йому, якщо виникає потреба у коштах на утримання їх сім`ї, доводиться просити гроші у сина. Дитина з ним проживає постійно, спору щодо місця проживання дитини з відповідачкою не було і вона не намагалась повернути сина до себе. Син спілкується з нею в телефонному режимі, за пів року ночував в неї один день, буває їздить до неї у гості. За вказаних обставин, він просить припинити стягнення з нього аліментів в розмірі 1/6 частини його заробітку, які він сплачує на утримання сина [PERSON] на користь відповідачки. Син прийшов жити до нього добровільно, сказав, що буде проживати з ним, в нього трикімнатна квартира, є всі умови для сина, є окрема кімната, на утримання дитини він витрачає 2000,00-3000,00 грн. на місяць. В квартирі вони проживають удвох з сином. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, пояснив, що фактично син проживає з батьком, але формально зареєстрований з відповідачкою, а позивач добросовісно платить аліменти на користь відповідачки на утримання сина. Оскільки на даний час син проживає з батьком, подальше стягнення аліментів на користь відповідачки порушує права позивача та малолітньої дитини, оскільки позивач і платить аліменти і утримує сина самостійно, тому стягнення аліментів на утримання сина з позивача підлягає припиненню. Просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що син фактично проживає з позивачем з січня 2020 року, переніс до нього книжки і став проживати з батьком. Після цього, приблизно з травня 2020 року, нею було запропоновано позивачу ділити аліменти, які вона отримує на двох дітей порівну, і половину вона повертала позивачу. Повернула вона їх з січня 2020 року, не одразу, а через кілька місяців, тобто отримані нею кошти з січня 2020 року, вона поділила пополам, вирахувала з них 4000,00 грн., що позивач позичав на похорон батька, а решту грошей віддала позивачу. Коли пішов спір, вона відкрила на ім`я сина банківську картку і перераховує всі кошти на рахунок сина. Один раз з отриманих коштів вираховувала за придбані речі для сина 300 грн., а решту віддала. Син з нею спілкується в телефонному режимі, іноді приходить, ночує, у них гарні стосунки. Дозволила сину проживати з батьком, бо він у підлітковому віці і потребує піклування зі сторони батька. Іноді купує одяг для нього за свої кошти, дає сину кошти на дрібні покупки, таким чином вона утримує його зі своєї сторони. Якщо син прийняв рішення жити з батьком на даний час, то питання всупереч волі дитини повернути його жити до себе не розглядає, щоб не погіршити стосунки та не втратити зв`язок із сином. Син їй розповідав, що у квартирі батька робили ремонт, купили нове ліжко, але син малослівний, а вона не особо розпитувала. Побоювань, що син не забезпечений належним чином у неї немає. Вважає, що батько фактично переманив дитину до себе і рішення дитини проживати з ним навіяно батьком. На даний момент стосунки з сином у неї гарні, але був період коли син ставився до неї агресивно, не брав трубку, коли йому телефонувала. У позові просить відмовити. Представник відповідачки [PERSON] позов не визнав і пояснив, що даний позов не може бути задоволений судом, оскільки позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав. Дитина може самостійно обирати з ким проживати з 14 років, дитині зараз 12 років, є спір про те з ким буде проживати дитина та висновків органів опіки про доцільність проживання сина з батьком немає. Дитина періодично живе у матері, тому дитина може повернутись до матері у будь-який момент. Вважає, що позивач повинен звернутись з позовом про встановлення місця проживання дитини, і тільки після цього з позовом про припинення стягнення аліментів. Відповідачка отримані від позивача кошти на утримання сина повертає позивачу, і таким чином вона утримує дитину. На дату, коли судом виносилось рішення про стягнення аліментів на утримання дітей в рішенні суду зазначено, що діти проживають з відповідачкою, що свідчить про наявність спору про місце проживання дитини, який виник з часу звернення позивача до суду з даним позовом. Просить відмовити у задоволенні позову, бо не можна припинити стягнення аліментів на дитину, якщо не визначено її місце проживання, позов заявлено передчасно. Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2007 року, який розірвано рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.04.2011 року (а.с.8) Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.5) та дочку - [PERSON] , [INFO] (а.с.6), на утримання яких рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.04.2011 року стягнуто, щомісячно, аліменти з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON]. , до їх повноліття, в розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 18.03.2011 року. (а.с.7) Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1631 від 10.07.2020 року, що видана відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] . (а.с. 9) Згідно довідки про доходи № 1839 від 23.07.2020 року, позивач [PERSON] працює на посаді машиніста бульдозера у філії «Вільногірський ГМК» АТ «ОГХК», з його заробітної плати за період з січня по червень 2020 року утримано аліменти в середньому розмірі 3706,13 грн. на місяць. (а.с. 11) Згідно акту, складеного депутатом Вільногірської міської ради, [PERSON] , в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , 2007 р.н., проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] більше року. Мати [PERSON] у вихованні та забезпеченні сина участі не приймає. (а.с.10) Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2199 від 28.09.2020 року, що видана відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, [PERSON] , зареєстрована по [ADDRESS] до складу зареєстрованих за цією адресою входять також [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 29) Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За правилами ч.1 ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Згідно із ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 07.07.2007 р. перебували у шлюбі, який розірвано згідно з рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.04.2011 року, мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу залишились проживати, за згодою обох батьків, з матір`ю і на утримання яких з позивача [PERSON] за рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.04.2011 року стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу). З часу розірвання шлюбу між сторонами у судовому порядку питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] не вирішувалося, однак більше року малолітній [PERSON] за власним бажанням постійно проживає з батьком [PERSON] , проти чого відповідачка [PERSON] не заперечує, що підтвердила в судовому засіданні. При таких обставинах, суд дійшов висновку, що спір між сторонами щодо місця проживання малолітнього [PERSON] на даний час відсутній, тому твердження представника відповідачки щодо наявності між сторонами спору про місце проживання дитини та встановлення цього місця попередніми рішеннями суду, суд вважає надуманими. Посилання представника відповідачки на позицію, викладену у постанові Верховного Суду у справі № 158/1638/18 року від 17.06.2020 року, суд до уваги не приймає, оскільки у даній справі мали місце інші фактичні обставини спору. Крім того, ст.180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З аналізу вказаних норм СК України вбачається, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.6 СК України, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. З аналізу вказаних норм слідує, що аліменти є власністю дитини, однак право розпорядження коштами, які сплачуються на дитину, має той з батьків з ким проживає дитина. Виключного переліку того, на що повинні витрачатися вказані кошти, законом не встановлено, але поза розумним сумнівом, вони повинні бути спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, таких як харчування, лікування, гігієна, одяг, придбання речей, необхідних для розвитку й виховання дитини та реалізації її здібностей. В судовому засіданні встановлено, що відповідачкою відкрито картковий рахунок на ім`я сина, на який нею здійснюється перерахування аліментних коштів, які вона отримує від позивача на утримання сина, однак платіжна картка знаходиться у дитини, що утруднює використання цих коштів позивачем, як батьком, з яким проживає дитина та суперечить вищевказаним вимогам закону. До того ж, надання малолітній дитині права розпорядження вказаними коштами, не відповідає інтересам самої малолітньої дитини, оскільки в силу вікових обмежень остання не взмозі раціонально визначити свої потреби та використовувати вказані кошти. Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Таким чином, оскільки малолітній [PERSON] , [INFO] , постійно проживає з позивачем та знаходиться на його повному утриманні, то сплата останнім аліментів на утримання сина на користь відповідачки, з якою дитина не проживає, не відповідає як інтересам дитини, так і позивача, тому стягнення з позивача [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , що становить 1/6 частину його заробітку (доходу), слід припинити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені (а.с.1) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. Разом з тим, відповідно до ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. З аналізу п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Враховуючи, що позивачем при подачі позовної заяви, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката, в порушення вимог встановлених ст.137 ЦПК України, не надано договір про надання правничої допомоги та докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, що є обов`язковою вимогою закону, а квитанція про сплату позивачем адвокату 1700,00 грн. за складання позовної заяви і додатків до неї, представництва інтересів в суді, без надання вищезазначених документів та доказів, не може слугувати достатньою підставою для задоволення вимог позивача у цій частині, тому у цій частині заявлених вимог слід відмовити. На підставі ст. 29 ЦК України, ст. ст. 6, 7, 141, 160, 179, 180, 181, 182, 191 Сімейного кодексу України, ст.27 Конвенції «Про права дитини», ратифіковану Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та

Outcome: partial