Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів, а саме стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 111238 гривень 21 коп. за період з 18.12.2015 року по 22.07.2021 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.06.2015 року по справі №522/10815/14-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договорами позики грошей у розмірі 213 739,46 грн., з яких: 139 585 грн. 05 коп. - сума основного боргу; 62 760 грн. 26 коп. - пеня; 9 437 грн. 87 коп. - знецінення грошових коштів у зв`язку з інфляцією; 1 956 грн. 28 коп. - 3% річних в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 2 265,44 грн.Рішення суду набрало законної сили 17.12.2015 року. Добровільно виконати рішення суду, що набрало законної сили [PERSON] відмовилась.Виконавчий лист по вказаному рішенню суду неодноразово перебував на примусовому виконанні згідно до Закону України «Про виконавче провадження».07.04.2020 року приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Долинським М.М. видано постанову ВП №61759250 про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу №522/10815/14-ц від 15.04.2016 року. Таким чином, позивач вказує, що вищевикладене підтверджує той факт, що рішення суду по справі №522/10815/14-ц [PERSON] не виконано і воно перебуває на виконанні в примусовому порядку. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2021 року провадження по справі відкрито та призначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання призначене на 19 жовтня 2021 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Відповідач отримав копію ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2021 року та копію позовної заяви з додатками отримано 23.09.2021 року, про що свідчить роздруківка з сайту «Укрпошта». Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступне. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.06.2015 року по справі №522/10815/14-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договорами позики грошей у розмірі 213 739,46 грн., з яких: 139 585 грн. 05 коп. - сума основного боргу; 62 760 грн. 26 коп. - пеня; 9 437 грн. 87 коп. - знецінення грошових коштів у зв`язку з інфляцією; 1 956 грн. 28 коп. - 3% річних в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Рішення суду набрало законної сили 17.12.2015 року. Як вбачається з матеріалів справи рішення суду станом на 22.07.2021 року не було виконано. Враховуючи, що відповідач не виконав зазначене рішення суду, зокрема, в частині виплати позивачу суми боргу за договором позики, це призвело знецінення грошових коштів у зв`язку з інфляцією та 3% річних. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином-ст.599 ЦК України. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за догово Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене, суд на основі з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Виходячи з вищевикладеного, суд погоджується з розрахунком наданим позивачем та вбачає достатньо підстав для ухвалення заочного рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved