Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що він являється власником будинку [ADDRESS]. В даному будинку, крім позивача, зареєстровано також місце проживання малолітньої онуки позивача - [PERSON], [INFO], яка не проживає за вказаною адресою з липня 2010 року, у зв'язку з проживанням в АР Крим, а з 2014 року виїхала на постійне місце проживання разом з матір'ю до Польщі, а існування її реєстрації порушує права позивача як власника житла, оскільки він вимушений сплачувати комунальні послуги за мешканця, який фактично не проживає в будинку. Посилаючись на ст.ст. 391,405 ЦК України, просив визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування зазначеним житлом. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач 1- [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомила, будь яких клопотань та відзиву щодо позовної заяви не надала, в зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за правилами ст.ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача 2-[PERSON] в судове засідання не з'явився. Подав заяву, в який просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі, надав відзив на позовну заяву, до якого долучив судові документи по цивільній справі за позовом [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON]. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, просив розглядати справу за їх відсутністю, у вирішенні справи по суті поклався на розсуд суду. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 листопада 1989 року, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. Відповідно до довідки Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 6186 від 06.11.2017 року, неповнолітня [PERSON], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], проте фактично за вказаною адресою не проживає з 2010 року. Вищевказаний факт також підтверджується актом обстеження депутата Чорнобаївської сільської ради від 12 вересня 2017 року та наданою на виконання ухвали суду інформацією Державної прикордонної служби України №0.184-7487/0/5-18 від 12.02.2018 року, згідно з якою [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перетнули державний кордон України (виїхали) у пункті пропуску Краківець 10.03.2014 року. При цьому, суд не приймає до уваги документи судової справи за позовом [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав [PERSON], надані представником відповідача на підтвердження факту постійного проживання відповідача-1 та малолітньої [PERSON] за межами Херсонської області, оскільки останні не відповідають вимогам ст.78 ЦПК України щодо допустимості доказу, так як вказані документи видані органами окупаційної влади Автономної Республіки Крим. Частиною першою статті 383 ЦК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.2,3 ст. 64 Житлового кодексу УРСР членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зі змісту ст. 405 ЦК України вбачається, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні надано достатньо доказів того, що неповнолітня [PERSON] постійно проживає разом з матір'ю та більше як один рік відсутня за місцем своєї реєстрації, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстав для збереження за нею житлового приміщення, передбачених ст.71 ЖК України, відповідачі не висловлювали намірів, не вчиняли дій, які свідчать про бажання фактично проживати у вказаному житловому приміщенні разом з не повнолітньою дитиною, а реєстрація останньої в житловому будинку позбавляє позивача можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування вказаним житлом. Одночасно суд вважає, що визнання малолітньої дитини, [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - житловим будинком, не буде порушувати Конвенцію про захист прав дітей, так як відповідно до ст.29 ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Тобто батьки повинні піклуватися про своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей та забезпечити їх житлом, що визначено ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства». Таким чином, малолітня дитина не має права самостійно обирати місце проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом житиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Крім того, в силу ст.141 ЦПК України, із законних представників відповідача солідарно підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: approved