overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому зазначив, що його дядько - [PERSON] помер 02.01.2012 року. Після його смерті залишилась спадщина, до складу якої входить жилий будинок розташований по вул. Космонавтів,80 в с.Межирічка Радомишльського району. Однак при житті дядько право власності на будинок не оформив, тому позивач просить визнати за ним в порядку спадкування право власності на спірний будинок. В судовому засіданні представник позивача, свої позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, у судовому засіданні встановлено, що дядько позивача - [PERSON] помер 02.01.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про його смерть. Після його смерті залишилось спадкове майно, що складається з житлового будинку розташованого по вул.Космонавтів, 80 в с.Межирічка Радомишльського району. Однак при житті дядько право власності на даний будинок не оформив. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадщину після смерті дядька позивач прийняв спадщину шляхом доглядом за будинком та земельною ділянкою. Як розяснив Пленум Веховного Суду України в своїй постанові « Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року у п. 20 «… у разі неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги» Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги викладене та те, що іншим шляхом права позивача на спадкове майно захистити неможливо, суд його позовні вимоги задовольняє.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом,в якому зазначив,що його мати-Гарбар [PERSON] померла 22.12.2012 року. Ще при житті вона склала заповіт,яким після своєї смерті заповіла позивачу все своє майно,до складу якого входить жилий будинок розташований по вул.Західна,9 в с.Гута-Потіївка Радомишльського району.Однак при житті мати право власності на будинок не оформила,тому позивач просить визнати за ним в порядку спадкування право власності на спірний будинок. Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином,надіслав до суду заяву в якій просить слухати справу без його участі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, у судовому засіданні встановлено, що мати позивача-Гарбар Н.В.померла 22.12.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про її смерть. Після її смерті залишилось спадкове майно, що складається з житлового будинку розташованого по вул.Західна,9 в с.Гута-Потіївка Радомишльського району.Однак при житті мати право власності на даний будинок не оформила. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадщину після смерті матері позивач прийняв шляхом доглядом за будинком та земельною ділянкою. Як роз»яснив Пленум Веховного Суду України в своїй постанові« Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року у п. 20 «... у разі неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги» Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги викладене та те,що іншим шляхом права позивача на спадкове майно захистити неможливо,тому суд його позовні вимоги задовольняє.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про доповнення підстав позову просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір оренди землі, укладений 09.09.2011 року ним з ТОВ «Верес», недійсним та зобов'язати ТОВ «Верес» повернути йому земельну ділянку площею 5,03 га, кадастрових номер 3524681301:02:000:0293, яка розташована на території Деріївської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, посилаючись на те, що він є власником зазначеної земельної ділянки, а спірний договір суперечить вимогам законодавства, порушує його права як власника земельної ділянки з огляду на викладене нижче. Належна йому земельна ділянка призначена для ведення особистого селянського господарства, в той час як в оренду її передано за спірним договором для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При цьому законодавчо визначений порядок зміни виду використання земельної ділянки дотримано не було. Одже ТОВ «Верес» не може орендувати для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку, належну громадянину на праві власності та призначену для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для, зокрема, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Спірний договір оренди землі не містить усіх істотних умов, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», що є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Верховний Суд України у постанові від 18.07.2012 року по справі № 6-77цс12 вказав, що відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 закону України «Про оренду землі». Крім того, зазначена земельна ділянка є предметом оренди не лише за договором оренди землі від 09.09.2011 року між позивачем та відповідачем, а й предметом оренди за договором оренди землі від 01.04.2010 року між позивачем та ПП «СТД Агро». У судовому засіданні представники позивача позов підтримали, пославшись на обставини, викладені у позові та заяві про доповнення підстав позову. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав і пояснив, що між сторонами дійсно 09.09.2011 року був укладений зазначений вище договір.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки 413,60 грн., посилаючись на те, що відповідачка, використовуючи природний газ в своєму домоволодінні № 27 по вулиці Жовтнева в селищі Павлиш Онуфріївського району Кіровоградської області, не виконувала своїх зобов'язань щодо внесення плати за використаний газ, заборгувавши за період з 01.12.2013 року по 31.05.2014 року вище зазначену суму. В судове засідання сторони не прибули. Від представник позивача Гореленко Т.С. надійшла заява про підтримання позову, розгляд справи за її відсутність та згоду на заочний розгляд справи. Про час та місце розгляду справи відповідачка повідомлена належним чином, але в судове засідання не прибула, причину неявки суду не повідомила та заяву про розгляд справи за її відсутність не подала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі докази, суд прийшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідачка є споживачем природного газу, їй відкрито особовий рахунок, відповідно до якого вона з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог має заборгованість за спожитий природний газ в сумі 413,60 грн. Судом встановлено, що між сторонами існують цивільні правовідносини, що врегульовані ст.ст. 4-6,42,71-81,161,162,212,216 ЦК України. Порядок та умови надання населенню послуг з газопостачання визначено п. п. 8-11,15,17,28 та 38 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 року № 2246. Оцінивши зібрані по справі докази та врахувавши вимоги вищезазначених нормативних актів,суд дійшов до висновку про те, що відповідачка не виконувала взятих на себе зобов'ань: не систематично та не в повному обсязі вносила плату за спожитий природний газ; а тому позов необхідно задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому після уточнення позовних вимог просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача витрати за оплату судового збору. У обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що 17.07.2009 року відповідачу були надані койки-місця у кімнатах [ADDRESS]. При перевірці паспортного режиму встановлено, що [PERSON] в зазначеному житловому приміщенні не мешкає з 01.04.2011 року. Позивач просить позов задовольнити та визнати відповідача [PERSON]. таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В судове засідання сторони не з'явилися. Від представника КП «ПКВ» ЕМР Таран О.О. надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивача (а.с.40), позовні вимоги підтримує у повному обсязі. В разі неявки відповідача просить розглянути справу в заочному провадженні. Відповідач в судове засідання не з'явився, заперечень не надав, сповіщався про час і місце розгляду справи через оголошення у газеті «Запорізька правда» (а.с.41). В порядку ч.9 ст.74 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик, відповідач вважається повідомленим про день розгляду справи. За таких, обставин на підставі ст. 224 ЦПК України суд розглядає справу у відсутність відповідача, оскільки наявних в справі доказів достатньо для встановлення прав та взаємовідносин сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до матеріалів справи, 17.07.2009 року відповідачу були надані койки-місця у кімнатах [ADDRESS], що підтверджується випискою з домової книги (а.с.5) та довідкою з ЖЕД-5 про місце реєстрації (а.с.4). При перевірці паспортного режиму встановлено, що [PERSON] в зазначеному житловому приміщенні не мешкає з 01.04.2011 року. Факт непроживання відповідача підтверджується відповідними актами (а.с.6,7), в яких зазначено що [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 01.04.2011 року. Так, згідно ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей термін за заявою відсутнього може бути продовжений наймодавцем, а у разі суперечки - судом. Відповідно до ст.72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З огляду на вищевикладене, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими і такими, які підлягають задоволенню, оскільки вони в повному обсязі підтверджуються матеріалами справи. У відповідності до ст.88 ЦПК України, також з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені ним при зверненні до суду судові витрати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсними договір про відступлення права за Іпотечним договором 20.840.06.21.1 від 25.09.2006р., укладений 31.10.2013р. між компанією ХАГВОРТ МЕНЕДЖМЕНТ ЛІМІТЕД та [PERSON], та договір № 31/10-2013 відступлення права вимоги (цессії) від 31.10.2013р., укладений між компанією «ХАГВОРТ МЕНЕДЖМЕНТ ЛІМІТЕД» та [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, зазначив, що компанія «ХАГВОРТ МЕНЕДЖМЕНТ ЛІМІТЕД» всупереч вимог законодавства відступила громадянину [PERSON] Федерації [PERSON] право вимоги за кредитним договором № 20.840.06.21 від 25.09.2006р. та іпотечним договором № 20.840.06.21.1 від 25.09.2006р., шляхом укладання відповідних договорів про відступлення права. Позивач зазначає, що 20.10.2012р. помер боржник [PERSON], який був стороною кредитного та іпотечного договорів. Після смерті [PERSON] як боржника, його зобовязання за кредитним та іпотечним договорами припинились. Спадкоємці за законом від прийняття спадщини відмовились, що підтверджується рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2016р. по справі № 200/15297/13-ц. Зазначеним рішенням суду визнано відумерлою спадщину [PERSON], до складу якої входить: транспортний засіб «MERCEDES-BENZ 110DKA»; причіп «ПА», 2002 року випуску; причіп «ПАЗС 86331», 1988 року випуску, та передано зазначене майно територіальній громаді м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради. Іншого майна до спадкової маси не було включено. 31.10.2013р. між відповідачами було укладено оскаржувані договори в частині відступлення прав вимоги на квартири № 166, 167, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Глинки, буд. 2. Однак, додаткових угод стосовно зміни опису предмета іпотеки не укладалось, оскільки у іпотечному договорі предметом іпотеки були майнові права на незавершене будівництвом приміщення. Також позивач посилається на правові висновки, викладені Верховним Судом України у Постанові від 25.05.2016р. по справі № 3-477г16, згідно яких для задоволення вимог, які походять з кредитних правовідносин (договорів банківських послуг), сторона кредитора має мати відповідні ліцензії на надання таких банківських послуг. У разі відсутності такої дозвільної документації відсутні підстави вважати заявлені позовні вимоги обґрунтованими. Враховуючи, що відповідачі не мають ліцензії на надання банківських послуг, то оскаржувані договори було укладено з порушенням вимог законодавства, що відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Під час розгляду справи судом, [PERSON] та [PERSON] було подано заяви про здійснення процесуального правонаступництва позивача у звязку з тим, що на даний час вони є власниками квартир, що належали [PERSON] на момент звернення до суду з позовом. На підтвердження даних обставин заявниками надано витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Дані заяви [PERSON]В, та [PERSON] були задоволені судом, здійснено процесуальне правонаступництво позивача відповідно до ст. 55 ЦПК України.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив розірвати шлюб з відповідачкою, зареєстрований 14 травня 2004 року Краснокутською селищною радою Антрацитівського району Луганської області, про що видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] та зроблено актовий запис за № 10. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що в їхній родині шлюбні відносини фактично припинились з листопада 2013 року, з того ж часу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Спір щодо місця проживання дитини - [PERSON], [INFO], відсутній. Позивач стверджує, що сім'я розпалась остаточно і відновлена бути не може, примирення та збереження шлюбу неможливі. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, відповідачка проти задоволення позову не заперечувала, вважала, що збереження родини неможливе. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 травня 2004 року згідно Свідоцтва про одруження [NUMBER], виданого Краснокутською селищною радою Антрацитівського району Луганської області, про що зроблено актовий запис за № 10 (а. с. 3). Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено і сторони цього не заперечували, що з листопада 2013 року вони проживають окремо, між ними втрачені почуття любові та взаєморозуміння, у зв'язку з чим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя та їхньої дитини. Відповідно до частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя і тоді суд, відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України, з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей або їх відсутність та інші обставини життя подружжя. При встановлені таких обставин, за наявності яких подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що причини розірвання шлюбу є об'єктивними, подальше спільне життя подружжя неможливе і збереження шлюбу суперечитиме інтересам, як позивача, так і відповідача. За таких обставин, суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, в порядку статті 112 Сімейного кодексу України постановляє рішення про розірвання шлюбу.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив розірвати шлюб з відповідачкою, зареєстрований Артемівською сільською радою Печенізького району Харківської області, про що видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] зроблено актовий запис за № 8. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що подружнє життя в шлюбі з відповідачкою не склалося через різні погляди на життя, в результаті чого втрачені почуття любові та взаємоповаги. Протягом останніх чотирьох років з відповідачкою проживає окремо, подружніх відносин сторони не підтримують, спільного господарства не ведуть. Спір щодо місця проживання дитини - [PERSON], [INFO], відсутній. Позивач стверджує, що сім'я розпалась остаточно і відновлена бути не може, примирення та збереження шлюбу неможливі. В судове засідання позивач та відповідач не з'явились, через канцелярію надали заяви про розгляд та повністю підтримав позовні вимоги (а.с. 11, 12). Відповідач проти задоволення позову не заперечувала, просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 2002 року згідно Свідоцтва про одруження [NUMBER], виданого Артемівською сільською радою Печенізького району Харківської області, про що зроблено актовий запис за № 8 (а. с. 3). Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29 квітня 2003 року, виданим Артемівською сільською радою Печенізького району Харківської області (а. с. 4). Судом встановлено і сторони цього не заперечують, що останні чотири роки вони проживають окремо, між ними втрачені почуття любові та взаєморозуміння, у зв'язку з чим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя та їхньої дитини. Відповідно до частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя і тоді суд, відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України, з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей або їх відсутність та інші обставини життя подружжя. При встановлені таких обставин, за наявності яких подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що причини розірвання шлюбу є об'єктивними, подальше спільне життя подружжя неможливе і збереження шлюбу суперечитиме інтересам, як позивача, так і відповідачки. За таких обставин, суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, в порядку статті 112 Сімейного кодексу України постановляє рішення про розірвання шлюбу.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив розірвати шлюб з відповідачкою, зареєстрований Печенізьким відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області 5 листопада 1999 року, про що зроблено запис за номером 24. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що через різні погляди на родинні стосунки з відповідачкою спільне життя не склалось, шлюбні відносини припинились вже більше трьох років тому, почуття любові втрачене, можливість примирення заперечував. Відповідачка проти позову заперечувала, зазначала, що позивач зловживає алкогольними напоями, постійно влаштовує сварки з нею, мали місце випадки застосування фізичної сили з його боку. Пояснювала, що її чоловік слухається своєї матері, інших родичів, що негативно впливає на їхні стосунки. Наполягала на тому, що вона є інвалідом та потребує допомоги, яку ї чоловік не надає. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 5 листопада 1999 року згідно Свідоцтва про одруження [NUMBER], виданого Печенізьким відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області того ж дня, про що зроблено запис за номером 24. (а.с. 3). Судом встановлено і сторони цього не заперечують, що понад три останні роки між ними припинились шлюбні стосунки, вони втратили почуття любові та взаємної поваги, не можуть знайти порозуміння, позивач зловживає спиртними напоями та в цьому стані припускається побиття відповідачки, у зв'язку з чим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам. З клопотанням про надання сторонам часу для примирення не надходило. За таких обставин, суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, в порядку статті 112 Сімейного кодексу України постановляє рішення про розірвання шлюбу.

Outcome: approved