Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачки про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати квартиру [ADDRESS] та транспортний засіб «Subaru Forester Turbo» 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER] спільною власністю [PERSON] та [PERSON] Визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на ? частки квартири [ADDRESS]. Визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на ? частки квартири [ADDRESS]. Визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на ? частки транспортного засобу «Subaru Forester Turbo» 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER]. Визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на ? частки транспортного засобу «Subaru Forester Turbo» 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09 вересня 2005 р. між ним та відповідачкою було укладено шлюб. 02 липня 2013 р. рішенням Солом'янського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. За час шлюбу, ними за рахунок спільних коштів було придбано квартиру [ADDRESS] та транспортний засіб «Subaru Forester Turbo» 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER], право власності на які оформлено на ім'я відповідачки. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив визнати за позивачем [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на ? частку квартири [ADDRESS] та право власності на ? частку транспортного засобу «Subaru Forester Turbo» 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER]. Предтавник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та зазначила, що квартира [ADDRESS] та автомобіль «Subaru Forester Turbo» 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER] є спільним майном подружжя, не заперечувала проти визнання за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS] та право власності на ? частку транспортного засобу «Subaru Forester Turbo» 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER] в порядку поділу майна подружжя. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 09 вересня 2005 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 1494. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 липня 2013 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Судовим розглядом встановлено, що за час шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя, [PERSON] та [PERSON], було придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 68,3 кв.м., жилою 41,4 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. за № 2425, зареєстрованим в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 10.12.2007 р. за реєстровим № 2357 в реєстровій книзі № 1687-265, та транспортний засіб «Subaru Forester Turbo» 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 15.08.2008 року [NUMBER], право власності на які оформлено на ім'я відповідачки. У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 58, 59 ЦПК України ), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК України ). Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, відповідно до п. 7 цієї ж статті, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Отже, суд приходить до висновку, що спірна квартира [ADDRESS] та транспортний засіб «Subaru Forester Turbo» 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER], набута подружжям [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу, і є їх спільною сумісною власністю. В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За таких обставин та з врахуванням викладеного вище, за кожним зі сторін підлягає визнанню право власності на 1/2 частки спірної квартири та транспортного засобу в порядку поділу майна подружжя. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved