Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою посилаючись на те, що [PERSON] (далі - Позивач) за договором позики передав позичальнику [PERSON] (далі - Відповідач) гроші в сумі 10 тис. доларів США. На підтвердження при фактичному одержані вказаної суми, позичальником надано розписку від 13.12.2010 року на суму 10 тис. доларів США. У розписці Відповідач зобов'язався повернути кошти 06.06.2011 року. Однак відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов'язання передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує заяви Позивача щодо повернення суми позики, при особистих зустрічах за участі свідків відмовляється виконувати умови позики та взяті на себе зобов'язання та всіма можливими способами ухиляється від виконання зобов'язань повернення позики (неодноразово змінював прізвище, з невідомих причин) і до теперішнього часу не виконав свій обов'язок, порушивши строки повернення суми коштів, передбачених ч.1 ст. 1049 ЦК України. При таких обставинах, відповідач зобов'язаний на підставі ст. 1049 ЦК України, повернути грошові кошти в розмірі 10 тис. доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ гривні до долара США на момент звернення з цим позовом складає 96 000 грн. Оскільки відповідач на момент пред'явлення цього позову не виконав своє грошове зобов'язання за договором та не повернув позивачу грошову суму позики в розмірі 10 тис. доларів США, з нього на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за договором позики 96 000 грн. та 3% річних від суми боргу, що складає 8 000 грн. Загальна сума боргу відповідача станом на 17.03.2014 року становить 104 000 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що розписка підписана відповідачем (позичальником), є документом, що стверджує про вчинення правочину (договору позики), як того вимагають вимоги чинного законодавства між позивачем та відповідачем, та підтверджують обставини, на які посилається позивач. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги зменшили та просили суд стягнути з [PERSON] на користь позивача суму заборгованості за договором позики 96 000 грн., а також судові витрати. Стороною позивача в судовому засіданні було надано для ознайомлення оригінал розписки та зазначено, що відповідач протягом 5-ти місяців сплачував проценти за користування позикою в сумі 300 доларів США щомісячно, а основної суми боргу останній не віддав, виправлення в оригіналі розписку були зроблені самим відповідачем при написанні розписки. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказав що повернув усю суму позики та проценти, чому позивач не знищив розписку не знає, а виправлення в останній були зроблені позивачем. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків: Як вбачається із копії розписки від 13.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Як слідує зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 1049 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частина 2 статті 1047 ЦК України містить чітке визначення щодо документів, які можуть підтверджувати укладання договору позики: розписку або інший подібний борговий документ (акт передання та прийняття, тощо). Борговий документ має підтверджувати дві обставини: по-перше, факт отримання боржником грошей; по-друге, точно визначений строк повернення грошей позичальником. Обов'язковим реквізитом боргового документа є власноручний підпис боржника (позичальника), а факультативними - дата, місце видачі. Згідно із ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян Оскільки сума позики зі слів позивача складає 10 тис. доларів США, то договір позики був укладений у письмовій формі розписки. Отже, підсумовуючи вищенаведене та відповідно до вимог ст. ст. 208, 1047 ЦК України договір позики у даному випадку обов'язково необхідно було вчинити у письмовій формі, оскільки розписка чи інший борговий документ засвідчив факт отримання грошей або речей позичальником. За умовами даного Договору позики від 13.12.2010 року Позикодавець передав у власність Позичальникові грошові кошти у сумі 10 тис. доларів США. Позичальник зобовязався повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти, у такій самій сумі, що були передані) із сплатою відсотків в розмірі 3% щомісяця та 3% річних за весь час користування грошовими коштами у строк до 06.06.2011 року. Однак у даті повернення грошових коштів зроблено виправлення, які ніким та нічим не посвідчені. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно вимог ст. 58 ЦПК України неналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, саме розпискою чи іншим борговим документом за вказаним договором позики за нормами матеріального закону, а не іншими засобами доказування, підтверджується передання грошей за договором позики та отримання їх позичальником, в якій зазначено дату повернення позики із виправленнями без зазначення правдивості виправлення, а тому дана розписка не може братись до уваги, як належний доказ. Під час розгляду справи про стягнення боргу за договором позики підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, тому суд не має можливості встановити факт укладення договору позики і факт передачі грошової суми позивачем позичальнику (відповідачу), з огляду на представлення позивачем розписки із внесеними виправленнями без належного затвердження, а також в судовому засіданні таких доказів про законність та правдивість виправлення у розписці не було здобуто. Посилання позивача на те, що розписка була виправлена самим відповідачем під час її написання суд оцінює критично у зв'язку з непредставленням доказів, так як доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування позикою та трьох процентів річних від простроченої суми, суд проходить до висновку, що дана вимога також не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено факту не повернення боргу за договором позики від 13.12.2010 року. Позивачем не доведено належним чином, а судом при розгляді справи не встановлено, наявність боргу, оскільки факт неповернення суми боргу позивачу та правдивість розписки не підтверджено належними та допустимими доказами. За таких обставин суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову, а тому з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення суми позики слід відмовити. Оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог то і судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed