Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про зняття арешту з належної позивачу квартири [ADDRESS] , накладеного Центральним відділом державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області у виконавчому провадженні № 48455963, посилаючись на те, що арештоване нерухоме майно, на яке виконавчою службою було накладено арешт, не належить боржнику за виконавчим провадженням ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд», а є власністю позивача, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко А.В. за реєстровим № 9257, згідно якого, [PERSON] , придбала у ПАТ «ТРЕСТ «ПІВДЕНЗАХІДТРАНСБУД» зазначену квартиру, а тому наявність арешту за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Ухвалою судді від 23 лютого 2019 року розгляд справи призначено здійснювати у порядку підготовчого провадження, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи, а ухвалою судді від 23 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Відзиву, заяв або клопотань від відповідачів не надходило. Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Судом встановлено, що відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не подали, в матеріалах справи є підтвердження того, що про дату, час і місце розгляду справи вони були повідомлені належним чином. Враховуючи неявку з невідомих причин в судове засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи відповідачів, відсутності відзиву на позов з їх боку та згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за можливе розглянути цивільну справу за відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При розгляді справи по суті враховано приписи ч.ч. 1, 2 ст. 223 ЦПК України та не встановлено відповідних обмежень щодо неможливості розгляду за даних обставин, а тому дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, в порядку загального позовного провадження, суд, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що Центральним відділом державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області постановою в межах виконавчого провадження № 48455963 було накладено арешт на все нерухоме майно ПАТ «ТРЕСТ «ПІВДЕНЗАХІДТРАНСБУД». Зокрема, було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно, на яке виконавчою службою було накладено арешт, не належить боржнику за виконавчим провадженням, а є власністю позивача, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко А.В. за реєстровим № 9257, згідно якого, [PERSON] , придбала у ПАТ «ТРЕСТ «ПІВДЕНЗАХІДТРАНСБУД» зазначену квартиру. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 131880705 від 24 липня 2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16053296880000, номер запису про право власності 27169019, квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] 24 липня 2018 року під час реєстрації права власності на вище вказану квартиру та отриманні Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності в філії комунального підприємства Київської області ради «ГОТОВО» міста Києва, Позивачу стало відомо про наявність арешту на належну їй квартиру, який було зареєстровано 08 квітня 2016 року Центральним відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції. Позивач вказує та сторонами не заперечується, що [PERSON] раніше не було відомо про наявність вищевказаного обтяження. Арешт на квартиру було накладено в рамках виконавчого провадження відносно попереднього власника нерухомого майна (ПАТ «ТРЕСТ «ПІВДЕНЗАХІДТРАНСБУД»), після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Відповідно до витягу Актуальної інформації зі спеціального розділу про державну реєстрацію обтяжень від 08 квітня 2016 року, наданого в філії комунального підприємства Київської області ради «ГОТОВО» міста Києва, вбачається, що державним реєстратором Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Лисицею Юлією Валеріївною було зареєстровано арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 48455963. З відомостей про суб`єктів обтяження вбачається, що майно обтяжується: ПАТ «ТРЕСТ «ПІВДЕНЗАХІДТРАНСБУД» код ЄДРПОУ 01380677, а саме об`єктом обтяження є квартира [ADDRESS] . Відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до цього Закону державна реєстрація обтяжень нерухомого майна здійснюється в Державному реєстрі прав органами державної реєстрації прав на підставі постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно. Арешт майна полягає у накладенні заборони на право розпоряджатися майном боржника, яке з метою виконання судового рішення може бути реалізоване або передано стягувачеві у майбутньому. Під поняттям «майно» слід розуміти як окремі речі, їх сукупність, а також і всі майнові права боржника, що належать такому боржнику на момент вчинення виконавчого провадження. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У відповідності до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Між тим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і не спростовані стороною відповідача, а тому позов слід задовольнити. На підставі ст.ст. 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України та

Outcome: approved