Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення грошових коштів за договором позики, в якій зазначає, що 01.06.2019 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, за яким він надав в борг відповідачу грошові кошти у сумі 300000 грн., які відповідач зобов`язувався повернути в строк до 01.10.2019 року (п. 1 договору). Позивач вказує, що підписанням договору позики сторони підтвердили факт передачі грошових коштів від позивача до відповідача (п. 6 договору). Станом на день подання позову, грошові кошти не повернуті протягом більш ніж двох тижнів від дати повернення зазначеної в договорі позики - 01.10.2019 року. Крім того, позивач зазначає, що на підставі положень ст. 1049 ЦК України та укладеного між сторонами договору позики, відповідач був зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти у сумі 300000 грн. у строк до 01.10.2019 року. Вищезазначений обов`язок відповідачем виконано не було, а отже з 02.10.2019 року почалось прострочення зобов`язання. Виходячи з принципу диспозитивності, станом на сьогоднішній день позивач просить стягнути з відповідача лише основну суму боргу. У зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 300000 грн. основного боргу за договором позики, судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак раніше подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити (а.с. 18). Відповідач [PERSON] у судове засідання, не з`явився, однак раніше подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав повністю, проти позову не заперечує, зазначив, що дійсно від [PERSON] отримав позику, яку не повернув (а.с. 14а). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору позики грошових коштів від 01.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , відповідач отримав позику у розмірі 300000 грн. строком повернення до 01.10.2019 року відповідно до п. 1 даного договору. Пунктом 6 договору встановлено, що договір вважається укладеним з моменту передачі грошових коштів позикодавцем позичальнику. Підписанням цього договору сторони підтверджують факт передачі позикодавцем та факт отримання позичальником грошових коштів, зазначених в п. 1 цього договору. Відповідно до п. 8 позичальник стверджує, що грошові кошти позичаються ним для особистих потреб. Згідно з п. 5 вказаного договору у випадку несвоєчасного повернення грошових коштів, позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 2% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день простроченого зобов`язання (а.с. 11). За змістом ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 640/15428/15-ц від 11.09.2019 року. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини за договором позики. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 2 договору позики грошових коштів, позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві одержані у позику грошові кошти таким самим чином та в такій самій формі, у порядку та на умовах, передбачених цим договором та у строк встановлений п. 1 цього договору (а.с. 11). Однак, з матеріалів справи встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором позики грошових коштів належним чином не виконав та не повернув позивачу суму позики, що також підтверджується письмовою заявою відповідача від 31.10.2019 року (а.с. 14а). Крім того, відповідно до п. 5 вказаного вище договору, у випадку несвоєчасного повернення грошових коштів, позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 2% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день простроченого зобов`язання, яке відповідно до п. 1 договору почалось з 02.10.2019 року, однак з позовної заяви встановлено, що позивач просить стягнути з відповідача лише суму основного боргу в розмірі 300000 грн. (а.с. 3-6). У відповідності ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3000 грн..

Outcome: approved