Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21.11.2014 року між ПрАТ «СК «Українська страхова група» та [PERSON] був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/7586856, предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності транспортного засобу «Toyota Land Cruiser», номерний знак [NUMBER] . 29.06.2015 року в м. Кривому Розі сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю автомобіля Toyota Land Cruiser, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Mercedes-Benz 300», номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] Дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача, що встановлено постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.07.2015 року. 06.07.2015 року до ПрАТ «СК «Українська страхова група» з заявою про виплату страхового відшкодування звернулась постраждала сторона та надала всі необхідні документи. ПрАТ «СК «Українська страхова група» на підставі заяви, висновку експертного авто-товарознавчого дослідження № 137/15 від 25.07.2015 року, протоколу-узгодження від 14.08.2015, було складено страховий акт № ЦВ-1396 від 17.07.2015. На підставі вищевикладеного документу ПрАТ «СК «Українська страхова група» здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 28334,36 грн. Відповідач не повідомив про ДТП у встановлені строки, чим порушив право позивача прийняти участь в розслідуванні причин та обставин настання страхового випадку та встановлення розміру збитків. [PERSON] направлялась регресна вимога щодо врегулювання спірного питання в досудовому порядку 19.08.2015, яка залишилася без задоволення. Станом до 20.09.2015 року вищевказана вимога повинна була бути розглянутою, а заборгованість сплаченою. У зв`язку з чим, починаючи з 21.09.2015 року зобов`язання вважається таким, що прострочене. Отже, станом на 17.05.2016 року позивач має право вимоги до відповідача в розмірі 28334,36 грн. страхового відшкодування; 558,92 грн. в якості трьох процентів річних від простроченої суми; 649,18 грн. в якості інфляційного збільшення, що в загальній сумі становить 29542,46 грн. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь страхове відшкодування, що в сукупному розмірі становить 29542,46 грн., а також судовий збір у розмірі 1378,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просив суд справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю та проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до норм ст. 280-281 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, між ПрАТ «СК «Українська страхова група» та власником автомобіля «Toyota Land Cruiser», номерний знак [NUMBER] , [PERSON] було укладено поліс № АІ/7586856 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 21.11.2014 (а.с. 2). 29.06.2015 року приблизно о 16 год. 20 хв. водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Toyota Land Cruiser», номерний знак [NUMBER] , в районі е/о № 160 по пр. Миру в м. Кривому Розі, проявив неуважність до дорожньої обстановки, відповідно не відреагував на її зміну, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку він об`єктивно спроможний був виявити, він негайно не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки автомобіля або безпечного об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz 300», номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який після зіткнення продовжив неконтрольований рух автомобіля та здійснив наїзд на автомобіль «ЗАЗ» д/н [NUMBER] ? під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП постраждалих не має, автомобілі отримали механічні пошкодження. Разом з цим, 29.06.2015 року приблизно о 16 год. 20 хв. водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Toyota Land Cruiser», номерний знак [NUMBER] , по пр. Миру в м. Кривому Розі, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди до якої був причетний. Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року (а.с. 6) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. на користь держави.Постанова не оскаржена та набрала законної сили 10.08.2015 року. У силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК наявність винних дій [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 29.06.2015 року є доведеною та не підлягає доказуванню. За змістом ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Частинами 1 та 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі, володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з положень ч. 1 ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). За страховим випадком ДТП, що сталась 29.06.2015 року згідно зі страховим актом № ЦВ-1396 (а.с. 8) було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 28334,36 грн., які були перераховані ПрАТ «СК «Українська страхова група» на рахунок вигодонабувача - власника автомобіля «Mercedes-Benz 300», номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , відповідно до платіжного доручення № 15588 від 18.08.2015 року (а.с. 11). Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Зазначена норма закріплена також у ст. 27 Закону України «Про страхування». Відповідно до ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Згідно зі ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Встановлено, що [PERSON] не повідомив про ДТП у встановлені строки, чим порушив право позивача прийняти участь в розслідуванні причин та обставин настання страхового випадку та встановлення розміру збитку. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідачем відшкодування шкоди не відбулося, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження, позовна заява в частині стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, ґрунтується на законних підставах та підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги ПрАТ «СК «Українська страхова група» про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення [PERSON] виконання зобов`язання із відшкодування майнової шкоди з 21.09.2015 по 17.05.2016, суд виходить з такого. В обгрунтування вимог щодо стягнення з [PERSON] трьох відсотків річних та інфляційних втрат ПрАТ «СК «Українська страхова група» зазначає, що прострочення відповідачем виконання зобов`язання з відшкодування майнової шкоди слід обраховувати з 21.09.2015 року, тобто з моменту повернення без вручення регресної вимоги про виплату страхового відшкодування, яка направлялася засобами поштового зв`язку на адресу [PERSON] (а.с. 12). Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання. У справі, що розглядається судом між ПрАТ «СК «Українська страхова група» і [PERSON] договір про відшкодування шкоди не укладався. Рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь ПрАТ «СК «Українська страхова група» майнової шкоди, яке не виконувалося відповідачем, не ухвалювалося. За таких обставин, оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди не відбулося, прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало, тому підстави для стягнення з [PERSON] на користь ПрАТ «СК «Українська страхова група» трьох відсотків річних та інфляційних втрат відсутні. Аналогічний правові висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 03.04.2019 по справі № 757/3725/15-ц (провадження № 61-12530св18). Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1321,65 грн. (28334,36 х 1378,00 грн.: 29542,46 грн.).

Outcome: partial