Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з наведеним позовом до відповідача мотивуючи тим, що будинок [ADDRESS], перебуває у власності територіальної громади м. Івано-Франківська. На балансі КП «ЄРЦ» перебуває квартира [ADDRESS]. У квартирі був зареєстрований [PERSON], який помер. При обстеженні квартири, комісією в складі працівників відділу обліку та розподілу житла та КП «ЄРЦ», встановлено, що в квартирі проживає відповідач [PERSON] без правових підстав. Згідно паспорта, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Оскільки квартира [ADDRESS], є житловим фондом місцевих рад та об'єктом права комунальної власності, то прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради належить до компетенції виконавчого комітету міської ради. Виконавчим комітетом жодних рішень про надання квартири відповідачу [PERSON] не приймалось, тому відповідача слід виселити із займаної квартири без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з мотивів вказаних в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судових засіданнях позовні вимоги не визнали, суду пояснили, що відповідач іншого житла немає, хоч і зареєстрований в м. Івано-Франківську, вже давно стоїть на черзі для отримання житла, однак позивач не розглядає питання про надання йому житла, у зв'язку з чим відповідач звернувся до суду з позовом про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання видати ордер на квартиру [ADDRESS]. Просив в задоволенні позову відмовити або зупинити розгляд справи до набранням законної сили рішенням суду по справі за його позовом до МВК про надання ордеру. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Будинок [ADDRESS] перебуває у власності територіально громади м. Івано-Франківська, що підтверджується Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 16.04.1985 року № 89 (а.с.5-6). Згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 31.01.2012 року № 580-20, нерухоме майно, що перебувало на балансах ЖЕО міста, передано на баланс КП «ЄРЦ» (а.с.7). Як вбчається із довідки КП «ЄРЦ» № 02-02/3641 виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім'ї, [PERSON] проживав в [ADDRESS], був основним квартиронаймачем та зареєстрований в будинку з 24.11.1982 року. Як встановлено в процесі розгляду справи за позовом [PERSON] до Івано-Франківської міської ради, комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Івано-Франківська КЕЧ району Міністерства оборони України, [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання вчинити дії та вбачається із рішення суду від 06.11.2013 року, [PERSON] помер [INFO] (а..с12). Із Акту обстеження квартири [ADDRESS] від 09.09.2013 року (а.с.9) та листа директора КП «ЄРЦ» (а.с.15) вбачається, що в квартирі [ADDRESS] проживає відповідач [PERSON]. Відповідач визнав, що він проживає у вказаній квартирі оскільки іншого житла в нього немає та він вже давно перебуває на черзі для отримання житла. Згідно паспорта [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 5 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР), державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад народних депутатів (житловий фонд місцевих рад). Оскільки квартира [ADDRESS], є житловим фондом місцевих рад та об'єктом права комунальної власності, то прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради належить до компетенції виконавчого комітету міської ради (п. 6 ч. 1 ст. 15 ЖК УРСР). Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР), громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Однією із суб'єктивних підстав виникнення права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням є вселення у нього в установленому законом порядку. Статтею 51 ЖК УРСР визначено, що житлові приміщення в будинках житлового фонду місцевих рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, представників громадських організацій, трудових колективів. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною правовою підставою для вселення в надане жиле приміщення. Проте, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради не приймалось рішення про надання квартири [ADDRESS] відповідачу [PERSON] і ордер на вселення не видавався. Відповідач вказаних тверджень представника позивача в судовому засіданні не заперечував та не спростував. Отже, відповідач [PERSON] проживає в [ADDRESS] без належних правових підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно ст. 327 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача щодо позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається із копії довідки (а.с.47), відповідач є інвалідом третьої групи, на нього не поширюються пільги по звільненню від сплати судового збору, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 5, 9, 15, 51, 58, 109, 116 Житлового кодексу Української РСР, ст. 327 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved