Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням В позовній заяві позивач посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] у [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданим Виконавчим комітетом Одеської міської ради 29 серпня 2011 року, та витягом про державну реєстрацію прав від 22 грудня 2011 року № 32621011. 10 травня 2013 року до позивача звернувся його син відповідач [PERSON] із проханням реєструвати його місце проживання, а також місце проживання його доньки - [PERSON] за адресою належної позивачу квартири. Позивач погодився на прохання його сина і відповідачів було зареєстровано за адресою належної позивачу квартири, що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку) № 190. виданою Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Французький» 30 березня 2017 року. Разом з тим, позивач зазначив, що відповідачі більше року не проживають в належній йому квартирі, оскільки вони мають окреме житло та не потребують поліпшення житлових умов. Однак, за комунальні послуги (воду, тепло і т.д.) позивачу нараховують із розрахунку на всіх осіб, зареєстрованих у квартирі. Своїм перебуванням по теперішній час на реєстраційному обліку адресою належної позивачу квартири відповідачі створюють йому перешкоди в реалізації прав та охоронюваних законом інтересів власника квартири, а також позивач несе додаткові витрати із власного бюджету, оскільки відповідачі жодного разу не сплачували за комунальні та інші послуги з утримання квартири. Просив суд позбавити відповідачів права користування квартирою, оскільки відповідачі більше року не проживають в квартирі, мають окреме житло та не потребують поліпшення житлових умов. В судове засідання представник позивача - адвокат Мусієнко А.Ю. з`явився, на задоволенні позову наполягав, з підстав зазначених у позові відповідно до поданих письмових доказів. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, були сповіщені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] д [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданим Виконавчим комітетом Одеської міської ради 29 серпня 2011 року, та витягом про державну реєстрацію прав від 22 грудня 2011 року № 32621011. 10.05.2013 року за зазначеної адресою були зареєстровані [PERSON] , 1971 року народження та його донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку) № 190. виданою Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Французький» 30 березня 2017 року. У своєму позові позивач зазначив, що відповідачі більше року не проживають в належній йому квартирі, оскільки вони мають окреме житло та не потребують поліпшення житлових умов. Однак, на підтвердження цього твердження позивачем не надано жодного доказу. Відповідно до ч.І ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] є неповнолітньою, тому не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] та його неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до стст.10, 60 ЦПК 2004 року є його процесуальним обов`язком. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. При цьому, відповідно до положень ст.81 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд вважає, що недоведеними є всі вказані обставини, які безпосередньо відносяться до предмету судового розгляду, а отже у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням належить відмовити. Суд вважає, що відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати по справі у виді сплаченого позивачем судового збору належить зарахувати в доход держави.

Outcome: dismissed