Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачки, вимоги по якому у подальшому були уточнені,про визнання недійсними договору про поділ спадкового майна, свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування на ? частку торгівельного кіоску, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у грудні 2008 року померла [PERSON], яка доводилася матір'ю позивача та відповідачки. За життя [PERSON] належав будинок [ADDRESS] зі спорудами, на земельній ділянці площею 772 км. За зазначеною адресою на зазначеній земельній ділянці протягом 2000-2001 років спадкодавцем було збудовано торговельний кіоск, який не був зареєстрований в БТІ та не ввійшов до складу спадщини при укладанні 15 березня 2010 року між позивачем та відповідачкою договору про поділ спадкового майна. На підставі зазначеного договору відповідачці 15 березня 2010 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений будинок. 12 травня 2012 року, після отримання копії рішення Арцизької міської ради Одеської області про дозвіл на будівництво зазначеного кіоску, копії акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації, копії розпорядження голови райдержадміністрації про затвердження акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом торговельного кіоску за зазначеною адресою, позивач дізнався, що до складу спадщини, після смерті [PERSON], також входить вищезазначений кіоск, володіння та користування якого залежить від відповідачки, яка одноосібно стала власником вищезазначеного житлового будинку. Так як про існування спадкових прав на торгівельний кіоск при укладанні оспорюваного договору про поділ спадкового майна позивач не міг знати, то підписання зазначеного договору не відповідало його внутрішній волі. На підставі оспорюваного договору відповідачці видано свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений будинок, тому із визнанням судом оспрорюваного договору недійсним і свідоцтво на спадщину також підлягає визнанню недійсним. Позивач відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений кіоск не зміг отримати через відсутність правовстановлюючого документа, у зв'язку з чим змушений звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити, пояснивши, що про існування торгівельного кіоску, який ввійшов у спадщину після смерті [PERSON], позивачу стало відомо після укладання 15 березня 2010 року договору про поділ спадкового майна, тобто в травні 2010 року, а під час укладання договору про поділ спадкового майна у Витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно не було даних про торговельний кіоск, який ввійшов до складу спадщини, тому зазначений договір був укладений під впливом обману. Позивач звертався до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначений кіоск, однак йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю оригіналу документа, що підтверджує право власності на торгівельний кіоск. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та заперечував проти їх задоволення, пояснивши, що акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації - торгівельний кіоск [PERSON] по [ADDRESS] не підтверджує право власності на торгівельний кіоск; оригінал зазначеного акту відсутній, а також відсутнє рішення про відведення земельної ділянки для будівництва кіоску; договір про поділ спадкового майна не є правочином, вчиненим під впливом помилки чи обману; технічна інвентаризація проводилася до видачі витягу про реєстрацію права власності на житловий будинок; торгівельний кіоск не належить до складу зазначеного житлового будинку, а є окремим майном. Крім того, представник відповідачки просив застосувати позовну давність до позовної вимоги про визнання права власності на ? частку торгівельного кіоску, так як позивач дізнався про його існування у травні 2010 року, а з відповідною вимогою звернувся до суду лише у серпні 2016 року. Представник третьої особи Арцизької районної державної адміністрації Одеської області в судовому засіданні послався розглянути справу на розсуд суду. Представник третьої особи Арцизької районної державної нотаріальної контори Одеської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду письмову заяву, в якій справу просив розглянути в його відсутність. Представник третьої особи Арцизької міської ради Одеської області в судове засідання не з'явилася, але надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення, справу просила розглянути в її відсутність. Заслухавши пояснення та доводи осіб, які беруть участь у справі, допитавши позивача як свідка, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з питань, пов'язаних з правом особи на спадкування, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися положеннями ЦК України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 2 а.с. 27, 91). Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є її син [PERSON], позивач по справі, та донька [PERSON], відповідачка по справі, які своєчасно звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини (т. 2 а.с. 104, 105, 106, 107, 108, 109, 110, 111, 114), а тому відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України вважаються такими, що прийняли її. До складу спадщини, яка залишилася після померлої [INFO] [PERSON], згідно доводів позивача, що не заперечувалося відповідачкою входили: - ? частина квартири [ADDRESS], що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 грудня 1997 року, що також підтверджується копією технічної інвентаризації, виданої Арцизьким бюро технічної інвентаризації (т. 1 а.с. 13, 62-69, т. 2 а.с. 5-29; т. 2 а.с. 115, 116, 117); - житловий будинок [ADDRESS], що належав померлій на підставі договору купівлі-продажу серії ААН № 209939 від 24 грудня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Бардук М.Д., що також підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 21196376 від 09.12.2008р., № 25294314 від 11.02.2010р., копією технічної інвентаризації, виданих Арцизьким бюро технічної інвентаризації (т. 1 а.с. 70-74, 145; т. 2 а.с. 30-90, 120). Також, померлій [INFO] [PERSON] належали майнові права на торгівельний кіоск по [ADDRESS], на підставі акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації торгівельного кіоску, розпорядження голови райдержадміністрації № 15 від 26.01.2001р. Про затвердження акту державної технічної комісії про готовність до експлуатації закінченого будівництвом торгівельного кіоску (т. 1 а.с. 140-143, 144; т. 2 а.с. 113, 125-126; т. 3 а.с. 7, 173, 174, 175-176, 177, 190, 191-194), але право власності на вказаний кіоск у спадкодавці на момент смерті не виникло. 15 березня 2010 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір про поділ спадкового майна, посвідчений державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Бучацьким В.Я., зареєстрований в реєстрі за № 464, відповідно до якого сторони домовилися, що: у власність [PERSON], позивачу у справі, переходить ? частина квартири [ADDRESS]; у власність [PERSON], відповідачці по справі, переходить житловий будинок [ADDRESS] (т. 1 а.с. 5, 14, 20, 146). 15 березня 2010 року державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Бучацьким В.Я. позивачу та відповідачці видані свідоцтва про право на спадщину за законом: серії ВМР № 322138, за реєстраційним № 465, на ? частини квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON], позивача по справі, (т. 1 а.с. 6, 16, 19); серії ВМР № 322140, за реєстраційним № 471, на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON], відповідачки по справі, (т. 1 а.с. 75, 76, 147, т. 2 а.с. 92, 93, 94); серії ВМР № 322139, за реєстраційним № 468, серії ВМР № 322141, за реєстраційним № 474 на ? частку грошових вкладів на ім'я [PERSON], позивача по справі, та [PERSON], відповідачки по справі, кожному (т. 1 а.с. 7; т. 2 а.с. 122, 124), що також підтверджується Витягами про реєстрацію в спадковому реєстрі, листами Арцизької районної державної адміністрації Одеської області (т. 1 а.с. 45, 221; т. 2 а.с. 103, 118, 119, 121, 123). Згідно постанови від 01 липня 2016 року на спадкове майно у вигляді торгівельного кіоску, розташованого за адресою: [ADDRESS], державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів (т. 3 а.с. 6, 172). Допитаний у судовому засіданні у якості свідка позивач [PERSON] дав суду пояснення, що з 1998 року не проживав разом із спадкодавцем, але відвідував її приблизно один раз на місяць. Під час відвідування не звертав увагу на будівництво торгівельного кіоску та йому не було відомо про його існування та те, що він не ввійшов до складу спадщини дізнався лише в травні 2010 року у зв'язку з чим звернувся до суду. За змістом ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1ст. 15 ЦК України). Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 15 ЦПК України передбачено право кожної особи - і фізичної і юридичної (згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи), на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦПК України кожній особі надано право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і зазначені способи захисту таких цивільних прав та інтересів. За правилами частин 1 і 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами згідно ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 58-66 ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається з ч. 3 ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 216 ЦК України регламентує правові наслідки недійсності правочину. Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В силу ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Відповідно до ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Порядок нотаріального посвідчення правочинів, у тому числі договору про поділ спадкового майна, у момент вчинення спірного правочину визначений Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 03.03.2004р. (далі - Інструкція). Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат», п. 36 Інструкції нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Відповідно до п. 230 Інструкції поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, які прийняли спадщину. У разі недосягнення згоди поділ провадиться у судовому порядку відповідно до часток, належних кожному із спадкоємців за законом або заповітом. Поділ спадкового майна оформляється договором спадкоємців, а за відсутності згоди - судовим рішенням. У договорі про поділ спадкового майна визначаються реальні частки спадкоємців у спадковому майні. При цьому допускається грошова компенсація, якщо вартість майна різна. Відповідно пункту 3.11. Державних будівельних норм А 3.1-3-94 затверджені Наказом Держкоммістобудування України від 5 жовтня 1994 р. N 48 і введені в дію з 01.01.95 р., підписаний та затверджений акт державної технічної комісії є рішенням про готовність до введення в експлуатацію об'єкта, підставою для включення даних про його введення в державну статистичну звітність, а також для оформлення права власності на збудований об'єкт. Отже, відповідно чинного, на час побудови торгівельного кіоску, законодавства право власності у забудовника - [PERSON] виникло із затвердженням акта державної технічної комісії про готовність до введення в експлуатацію торгівельного кіоску по [ADDRESS], тобто ще у 2001-му році. Як вбачається з технічної документації Арцизького БТІ на будинок [ADDRESS], а саме: генерального плану (схеми) присадибної ділянки зі спорудами та поверхового плану, складених 05.04.1961р. (т. 1 а.с. 71); договору купівлі-продажу серії ААН № 209939, посвідченого 24.12.1998р. приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Бардук М.Д. (т. 1 а.с. 73); Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21196376 від 09.12.2008р., № 25294314 від 11.02.2010р. (т. 1 а.с. 76; т. 2 а.с. 92) будь-яких відомостей про наявність у спадкодавці торговельного кіоску на момент смерті не було. Судом встановлено, що позивачу на момент укладання між сторонами договору про поділ спадкового майна не було відомо про наявність у спадкодавці зазначеного торговельного кіоску, у зв'язку з чим договір про поділ спадкового майна укладений між позивачем та відповідачкою лише відносно частини спадкового майна, тобто з порушенням вищезазначених норм права. Суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] помилився щодо складу майна, яке увійшло до спадщини, у зв'язку з чим його волевиявлення як учасника правочину не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, тому зміст правочину суперечить вимогам цивільного законодавства. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 р. у справі № 6-1364цс15, від 13 квітня 2016 р. у справі № 6-2953цс15. Аналізуючи наведені вище норми закону та оцінивши докази, на які посилається позивач, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору про поділ спадкового майна,укладеного між позивачем та відповідачкою є обґрунтованими та такими підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом суд зазначає, що ст. 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7 судам роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути зокрема порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Судом встановлено, що при видачі на ім'я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВМР № 322140, реєстраційний № 471, у вигляді житлового будинку [ADDRESS], нотаріусом всупереч вищезазначених норм права не було перевірено склад спадкового майна, внаслідок чого було порушене право позивача на належну йому частку торгівельного кіоску, що залишилася після смерті матері [PERSON] Встановивши, що вимога позивача про визнання недійсним договору про поділ спадкового майна,укладеного між позивачем та відповідачкою, підлягає задоволенню, суд прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 1301 ЦК України, для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом так як при видачі зазначеного свідоцтва порушене право позивача, як спадкоємця, при прийнятті спадщини після смерті [PERSON] Що стосується вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? частину торгівельного кіоску суд зазначає: В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. У судовому засіданні встановлено, що торгівельний кіоск, розташований за адресою: [ADDRESS], перебував у власності [PERSON], померлої [INFO], що підтверджується актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 30.09.2000р., затверджений розпорядженням голови райдержадміністрації № 15 від 26.01.2001р., однак позивач не має можливості вирішити питання про прийняття спадщини на зазначене майно, що залишилося після смерті матері, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на зазначений торгівельний кіоск. Суд вважає, що право власності [PERSON] на зазначений торгівельний кіоск набуто правомірно, оскільки згідно ст. 331 ЦК України (у редакції, яка діяла до дня смерті [PERSON]), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, та незаконність набуття права власності судом не встановлена. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Щодо обчислення строків позовної давності суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4. ст. 267 ЦК України). Судом встановлено, що про існування торгівельного кіоску позивачу [PERSON] стало відомо ще в травні 2010 року. Представником відповідачки було заявлено позовну давність, так як з позовною вимогою щодо визнання права власності на ? зазначеного кіоску позивач звернувся лише у серпні 2016 року, тобто з пропущенням строку позовної давності. Однак, суд не бере до уваги таке посилання представника відповідачки, оскільки позивач звернувся до суду у 2010 році з вимогою, зокрема, про визнання недійсним договору про поділ спадкового майна з тієї підстави, що договір був укладений під впливом помилки щодо складу спадкового майна, до якого не ввійшов зазначений торгівельний кіоск, а у серпні 2016 року в ході судового розгляду лише уточнив позовні вимоги, що, на думку суду, не може свідчити про пропущення строку позовної давності. Суд не бере до уваги технічний паспорт на нежитлове приміщення (торгівельний кіоск) в будинку [ADDRESS], виконаний експертом [PERSON] 14.05.2016р. (т. 2 а.с. 141-144), так як [PERSON] не є власником або користувачем земельної ділянки, на якій розміщено торгівельний кіоск, тому відповідно до ст. 1 Закону України «Про архітектурну діяльність» не може виступати замовником технічної інвентаризації. Крім того, зазначений документ викликає в суду сумнів з приводу його достовірності, оскільки згідно п. 3.1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України № 127 від 24.05.2001р., під час інвентаризації повинні бути обстежені основні конструктивні елементи будинків; роботи з інвентаризації всіх об'єктів повинні здійснюватися на замовлення та за обов'язковою участю замовника (замовників), у присутності якого (яких) проводиться обстеження, що фіксується в абрисі чи ескізі, з обов'язковим підписанням ним (ними) цих документів. Судом встановлено, що інвентаризація проводилася без згоди власника земельної ділянки - відповідачки [PERSON] та у її відсутність, що виключає можливість обстеження основних конструктивних елементів торгівельного кіоску на території, належній відповідачці, тому суд на підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України не бере до уваги зазначений доказ, так як він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Також, суд не бере до уваги технічний звіт з кадастрової зйомки земельної ділянки від 2016 року, складений фізичною особою-підприємцем [PERSON] (т. 3 а.с. 8-34), оскільки, як вбачається з пояснювальної записки до технічного звіту, при виконанні комплексу топографо-геодезичних робіт інженер-геодезист керувався Положенням про земельно-кадастрову інвентаризацію земель населених пунктів, затвердженим наказом Державного комітету України земельних ресурсів № 85 від 26.08.1997р., однак, судом встановлено, що даний наказ втратив чинність 15 жовтня 2013 року, тобто майже за три роки до початку виконання зазначених робіт. Крім того, на підставі вказаного Положення виконуються роботи по земельно-кадастровій інвентаризації земель населених пунктів (міст, селищ, сіл), замовниками яких є виконавчі органи міських, селищних рад, а не фізичні особи. Також, з пояснювальної записки вбачається, що до складу робіт ввійшло складання звіту про виконання комплексу топографо-геодезичних робіт, однак у матеріалах справи зазначений звіт відсутній. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, суд приходить до однозначного висновку, що позивачем надано суду належні докази на підтвердження позовних вимог, тому зібрані у справі докази, та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання недійсними договору про поділ спадкового майна, укладеного між позивачем та відповідачкою 15.03.2010р., свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? торговельного кіоску у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як слід розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд також вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати, оскільки його позов задоволено в повному обсязі та понесені витрати підтверджені відповідними платіжними дорученнями (т. 1 а.с. 1, 2, 10, 180, т. 3 а.с. 53, 54). Згідно з ст. 154 ЦПК України суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Згідно ухвали Арцизького районного суду Одеської області від 17 травня 2010 року було вжито заходи забезпечення позову у вигляді арешту на будинок [ADDRESS], який належить [PERSON]та заборони його відчуження. Суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, які були застосовані судом під час розгляду справи, на підставі ст. ст. 154, 214 ЦПК України після набрання наявним рішенням суду законної сили.

Outcome: approved