Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить суд стягнути з останнього на його користь заборгованість у розмірі 90 000 гривень та судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 квітня 2013 року вона надала відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 90000 гривень, які останній зобов'язався повернути йому до 01 травня 2013 року. Однак, до теперішнього часу відповідач суму боргу не повернув, у зв'язку з чим вона змушена була звернутися до суду з таким позовом. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні з позовом не погодилися, відповідач пояснив суду, що вказані гроші у борг він не брав у позивачки, а також надав суду письмові заперечення, а також розписку, що він повернув позивачці 20000 грн. 08 травня 2013 року. Вислухав сторони та їх представників, дослідивши письмові докази, які надані суду, встановивши усі необхідні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України, - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначні родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передні йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст.1050 ЦК України, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Судом встановлено, що 03 квітня 2013 року відповідач [PERSON] взяв у борг у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 90 000 гривень, які зобов'язався повернути до 01 травня 2013 року, що підтверджується оригіналом розписки від 03 квітня 2013 року, який долучений до матеріалів справи (а.с.47). Зазначена розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, що відповідач до теперішнього часу свої зобов'язання не виконав та грошові кошти не повернув. Від виконання зобов'язань ухиляється. Крім того, у судовому засіданні, представник позивача підтвердив, що [PERSON] отримала від відповідача 08 травня 2013 року 20000 грн., про що було їй надано розписку (а.с.28). Відповідач, заперечуючи проти позову, пояснив суду, що він не брав у позивачці гроші у борг, а вказану розписку написав під впливом та тиском з боку позивачці, оскільки вона загрожувала звернутись до органів міліції з заявою відносно крадіжки з магазину, яку він скоїв на суму приблизно 20000 грн. Крім того, він вже повернув позивачці 20000 грн. 08 травня 2013 року, про що надав суду розписку. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Наявність боргового документу у кредитора підтверджує про те, що зобов'язання не виконані з боку боржника. Суд перевірив доводи відповідача відносно крадіжки з магазину «Фокстрот», про який він вказує, з'ясував копію матеріалів досудового розслідування (а.с.56-97), та приходить до висновку, що ці матеріали не мають допустимих доказів того, що відповідач не брав вказаних грошей у борг у позивача. Дійсно, 29 березня 2013 року в органи міліції звернулась з заявою керівник магазину «Фокстрот» Євтушенко Г.М. про те, щоб прийняти міри до [PERSON], який з січня 2012 року по березень 2013 року, працюючи бухгалтером магазину «Фокстрот», скоїв крадіжку майна на суму 90000 грн.. По цієї заяві заведено кримінальне провадження та проводиться досудове розслідування. Але ж, сам [PERSON] не звертався до правоохоронних органів з приводу, як він вказує, обставин написання ним розписки 03 червня 2013 року під тиском з боку позивачки та свідків, які вказані у розписці. Крім того, суд звертає увагу на те, що розписка написана 03 квітня 2013 року, тобто вже після звернення керівництва магазину до міліції, що спростовує його доводи з цього приводу. Не може погодитись суд також з доводами відповідача про те, що кошти в 20000 грн., які він повернув [PERSON], остання повернула до магазину, про що він надав суду копію квитанції (а.с.28). Як вбачається з вказаної квитанції 08 травня 2013 року прийняти кошти у розмірі 20000 грн. від [PERSON], а не від позивачці. Представник позивачці у судовому засіданні заперечує проти усіх цих доводів відповідача та вказує про те, що борг не має ніякого відношення до магазину та крадіжок. Всі інші доводи відповідача та його представника не мають правового значення для вирішення спору. При таких обставинах, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню у частині неповернутого боргу. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, то з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати по справі у вигляді судового збору у сумі 700 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial