Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позові позивач просить стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 1 042 898,96 грн. за розпискою від 06.06.2018 року, в тому числі трьох процентів річних та інфляційних нарахувань. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 06.06.2018 року між ним та відповідачем було укладено розписку, згідно до якої була надана позика. Відповідно до умов вказаної розписки відповідач отримав грошові кошти в сумі 33500,00 дол. США, які зобов`язувався повернути в повному обсязі в строк до 31.12.2018 року. Позивач в судові засідання не з`являвся, подав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, щодо заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;3) відповідач не подав відзив;4) позивач не заперечеє проти такого вирішення справи. Тому 21.05.2020р. суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи. Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Матеріалами справи встановлено, що згідно до розписки, оригінал якої долучено до матеріалів справи, (а.с. 30) [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 33500,00 дол. США, строком до 31.12.2018р. На даний час відповідачем не повернуто заборгованість. Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем станом на 10 лютого 2020 року по вказаній розписці становить 1042898,96 грн. і складається з 821755,00 грн. (33500 дол. США) позики, 27421,85 грн. трьох відсотків річних за користування позикою, інфляційних втрат\~ в сумі 193722,11 грн. (а.с.2, 7-8) згідно до наданого позивачем розрахунку.\~\~\~ Відповідачем не спростовано жодним чином наведені розрахунки позивача, однак вимоги позову підлягають до часткового задоволення. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Оскільки відповідачем позивачеві суму боргу не повернуто в обумовлений в розписці, оригінали яких міститься в матеріалах справи, строк в повному обсязі, то право позивача невиконанням зобов`язання з боку відповідача порушено, а тому підлягає судовому захисту. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов в частині щодо стягнення боргу за договором позики та 3% річних підлягає задоволенню, оскільки наявність боргового документа - розписки, у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов`язання перед позивачем. При цьому, з наданої розписки випливає, що борг був наданий позичальником та отриманий боржником у грошовій одиниці - долар США, а окрім вимоги про стягнення з відповідача неповернутої суми боргу, а також трьох процентів річних позивач просив також стягнути з відповідача інфляційні нарахування в сумі 193722,11 грн. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики від 06.06.2018 року підлягають до часткового задоволення, та з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заборгованості, яка еквівалентна 821755,00\~ гривень (враховуючи курс долара США встановленого НБУ України станом на дату звернення), а також 27421,85 грн. трьох відсотків річних. Щодо стягнення нарахованого індексу інфляції то слід зазначити наступне. Офіційний індекс інфляції це знецінення зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, а тому долар США у борговому зобов`язанні індексації не підлягає, що узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові ВСУ від 27 січня 2016р. у справі № 6-771цс15). Відтак, оскільки борги в іноземній валюті не індексуються на підставі статті 625 ЦК України, на яку покликався позивач, то в задоволенні цієї частини вимог слід відмовити за її безпідставністю. Підсумовуючи наведене слід вказати, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заявлена ним сума в загальному розмірі 849176,86 грн., що складається із суми, яка є гривневим еквівалентом основного боргу - 821755,00грн. та 27421,85 грн.\~ - трьох відсотків річних, а в решті заявлених вимог відмовити. Саме таким чином визначив розмір заборгованості при зверненні до суду позивач та виходив із курсу гривні до долару США станом на день звернення, однак на день розгляду справи в суді курсова різниця змінилася і національна валюта послабила позицію по відношенню до долара США, відтак розрахунок еквівалента заборгованості гривні до дол. США на день винесення судового рішення значно змінить розрахунок, погіршить становище відповідача, сама сторона позивача такого перерахунку\~ суду не давала\~ і клопотань про це не подавала, а тому застосування іншого розрахунку на думку суду в даному конкретному випадку буде виходом за межі заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: partial