Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з означеним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що в червні 2004 року [PERSON] на склад сімї з двох осіб надана у користування окрема, що належить військовому відомству, однокімнатна квартира [ADDRESS], в яку він та члени його сімї вселилися та зареєструвалися на підставі ордера, виданого Гвардійською КЕЧ району від 18 червня 2004 року № 79. 26 січня 2018 року комісією Будинкоуправління № 2 Гвардійської КЕЧ району встановлено, що [PERSON] не проживає в [INFO] без поважних причин приблизно з липня 2017 року. При цьому останній вивіз з зазначеної квартири свої особисті речі, будь-яких заяв про продовження строку його відсутності з поважних причин в зазначеній квартирі понад шестимісячний строк до Будинкоуправління № 2 Гвардійської КЕЧ не надавав. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2017 року у справі № 183/2425/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Жодного разу з липня 2017 року відповідач не зявлявся в зазначеній квартирі і його місцезнаходження не відомо. Означене порушує право позивача на управління майном та є підставою звернення до суду. Представник позивач в судове засідання не зявився, надавши заяву про підтримання вимог позову та про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився. Надав відзив на позов, в якому вказав на визнання ним позову та просив про розгляд справи у свою відсутність. Третя особа в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності, пояснення на позов не надала. У зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Згідно з ордером № 79, виданим Начальником Гвардійської КЕЧ району, 18 червня 2004 року військовослужбовцю [PERSON], на склад сімї дві особи: він, дружина [PERSON] надано у користування окрему, що належить військовому відомству однокімнатну квартиру [ADDRESS] /а.с.4/. Відповідно до довідки № 85 від 25 січня 2018 року БУ № 2 Гвардійської КЕЧ району, в квартирі [ADDRESS] станом на 25 січня 2018 року зареєстровані [PERSON], [PERSON], син [PERSON] /а.с.5/. У відповідності до акту комісії в складі техніка БУ № 2 Гвардійської КЕЧ району, членів комісії: депутата Черкаської селищної ради, паспортиста БУ № 2 Гвардійської КЕЧ району, мешканців квартир № 57, 54, 58 в будинку № 16 по вул. Лісна в смт. Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області проведено перевірку на предмет не проживання в квартирі № 58 в будинку № 16 квартиронаймача [PERSON], якою встановлено, що приблизно з липня 2017 року [PERSON] в квартирі не проживає, вивіз з квартири свої речі, не приймає участі в утриманні квартири, сплаті за комунальні послуги. Комісією встановлено, що перешкод в користуванні квартирою [PERSON] не створено. Заяв про продовження строку тимчасової відсутності не надходило /а.с.6/. За таких обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем існує спір з приводу наявності чи відсутності права відповідача користуватися спірним житловим приміщенням. При вирішенні спору суд виходить з таких норм законодавства. У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як встановлено нормами ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За ст.64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку) (ч.1 ст.66 ЖК України). Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами (ч.1 ст.67 ЖК України). Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР (ст.68 ЖК України). Згідно ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що нормами законодавства встановлені обовязки особи, яка користується житловим приміщенням сплачувати комунальні послуги, утримувати житло в належному для проживання стані. При цьому право користування наданим для проживання житлом не є абсолютним та обмежується нормами законодавства необхідністю його фактичного використання особами, яким воно надане за призначенням для проживання. Так, наданими позивачем доказами підтверджується факт не використання житла відповідачем за призначенням протягом строку, встановленого положеннями ст.72 ЖК України, яким є складений у відповідності до норм законодавства акт посадових осіб органу, на який покладено обовязок обслуговування житлового фонду. При цьому, доказів поважності причин не використання житла, відсутності особи за місцем реєстрації протягом шестимісячного строку суду не надано. За таких обставин, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження поважності причин не проживання відповідача у наданому спірному житловому приміщенні понад 6 місяців, зібрані у справі докази та їх оцінка свідчать про фактичне таке не проживання, відповідач позов визнає, судом не встановлено порушення права третіх осіб у випадку прийняття визнання позову - наявні підстави для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою. При цьому, реєстрація відповідача в спірному житловому приміщенні порушує право позивача на отримання оплати вартості наданих комунальних послуг та плати за користування житловим фондом. Внаслідок викладеного суд вважає, що аргументи позивача про втрату відповідачем права користування житлом, наведені ним в якості підстав для звернення з позовом обґрунтовані, підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, відповідач без належних правових підстав значиться таким, що зареєстрований у житловому приміщенні та наявні підстави для задоволення позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. При цьому, з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, враховуючи сплату позивачем при зверненні з позовом судового збору в сумі 1762,00 грн., задоволення позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду судом справи по суті, суд вважає за необхідне розподілити судові витрати у справі, понесені позивачем при сплаті судового збору 881,00 грн. з відповідача та відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у сумі 881,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved