Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом (а.с.2-4), та уточненим позовом (а.с.43-45), яким просить постановити рішення про: - встановлення факту проживання [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS]; - визнати за ним, [PERSON] право проживання в будинку за адресою: [ADDRESS] з лютого 1996 року по теперішній час; - визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 19 грудня 2001 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що від народження [INFO] та по теперішній час він постійно проживав в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Однак, так як його мати [PERSON] була зареєстрована за адресою місця проживання її батьків: [ADDRESS], то і він, як її син також значився зареєстрованим за цією адресою, що фактично не відповідало дійсності. Факт його, позивача проживання в даному будинку підтверджується медичними книжками, де вказана названа адреса та пояснення свідків, яких просив допитати в судовому засіданні. Встановлення даного факту йому необхідно для підтвердження його права проживання в цьому будинку та подальшого визнання договору іпотеки недійсним, який 19.12.2007 року був укладений між його батьком [PERSON] та ПАТ «Ощадбанк України». За умовами цього договору було передано в іпотеку будинок за адресою: [ADDRESS] без отримання висновку органу опіки та піклування, так як в цьому будинку постійно проживав він, позивач, який був неповнолітньою особою. Позивач стверджує, що такими діями відповідача [PERSON] були порушені його права, як неповнолітнього члена сім'ї, так як ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом, що також закріплено ст. 64, 156 ЖК України. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Позивач в судове засідання не прибув, сповіщався відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.38-39). Подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.52). Представник позивача позовні вимоги та уточнені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Пояснила, що з першого дня свого народження та до вступу у Вищий навчальний заклад її довіритель [PERSON] постійно проживав у будинку за адресою: [ADDRESS] разом зі своїми батьками та користувався цим будинком як член сім'ї власника. Даний факт підтверджується медичними картками позивача, де зазначено адресу його проживання. Однак під час укладення відповідачем [PERSON] - батьком позивача, іпотечного договору, за яким було передано в іпотеку даний житловий будинок, не було враховано, що в цьому будинку постійно проживає неповнолітня дитина, не було отримано висновок органу опіки та піклування, в зв'язку з чим, порушено його житлові права. Оскільки є всі підстави та докази для встановлення факту проживання позивача в названому будинку, а відтак і факт права проживання позивача в цьому будинку, то як наслідок договір іпотеки нерухомого майна від 19.12.2007 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» і [PERSON] слід визнати недійсним. Представник відповідача ПАТ «Ощадбанк» в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи щоразу був повідомлений належним чином (а.с.51, 98, 120). Подав заяву про не визнання позовних та розгляд справи у відсутність представника (а.с.53, 110-112, 121). В обґрунтування заперечень зазначив, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Болградського відділення № 6777 АТ «Ощадбанк» та Селянським господарством «Статус» 18.12.2007 року був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 39, згідно якого банк надав позичальнику 250 000 гривен з терміном остаточного повернення не пізніше 18.12.2010 року зі сплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 16.5 відсотків річних в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. В забезпечення виконання кредитного договору між [PERSON] та Банком 19.12.2007 року був укладений договір іпотеки. При укладанні даного договору іпотеки були додержані усі необхідні умови, передбачені ст. 203 ЦК України. Доводи позивача [PERSON], що він мешкав в житловому будинку переданому в іпотеку, і відповідач [PERSON] не отримав дозволу на укладання такого правочину в органі опіки та піклування, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки при укладанні спірного договору іпотеки відповідач [PERSON] взяв на себе ризик на зменшення та обмеження прав своєї неповнолітньої дитини. Крім того, мати позивача [PERSON] - [PERSON] добровільно надала згоду своєму чоловіку на передачу майна в іпотеку банку, що підтверджується копією її нотаріально посвідченої заяви від 19.12.2007 року. Вказує, що відповідно до вимог Закону України «Про охорону дитинства» саме батьки повинні піклуватися та не порушувати права своїх малолітніх дітей при укладанні будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, в тому числі і в питаннях щодо визначення місця проживання та реєстрації своїх дітей. Також зазначає, що позивач [PERSON], майнових прав відносно будинку не мав, та згідно наданих позичальником при оформленні договору документів не користувався цим майном. Він не був зареєстрований в будинку, не мав права користування спірним житловим приміщенням. Отже спірний договір іпотеки укладено у відповідності з вимогами діючого законодавства та при його укладенні не були порушені права неповнолітнього [PERSON], а тому підстав передбачених ч.6 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України для задоволення позову не має (а.с.99-108). Відповідач [PERSON] - позов визнав, пояснивши, що він дійсно не мав права укладати договір іпотеки та передавати в іпотеку жилий будинок за адресою: [ADDRESS], оскільки у вказаному будинку постійно мешкав неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Дозвіл органу опіки та піклування при укладанні вказаного договору іпотеки він не отримував, чим порушив права неповнолітньої дитини. Вважає необхідним визнати спірний договор іпотеки недійсним. Представник третьої особи Болградська районна державна адміністрація Одеської області в особі Органу опіки та піклування позов визнав, просив задовольнити. Пояснив, що є всі підстави для задоволення позову, оскільки дійсно під час укладення договору іпотеки не було отримано дозволу органу опіки та піклування, хоча неповнолітня дитина фактично проживала в цьому будинку. Приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Головного управління юстиції в Одеській області [PERSON] в судове засідання не прибула, повідомлена належним чином. Подала заяву про розгляд позову у її відсутність. Згідно письмових заперечень, нотаріус вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим, вимоги якого не відповідають змісту цивільно-процесуального та цивільного законодавства. Під час вчинення спірного правочину нотаріусом було досліджено усі відповідні документи, які були надані учасниками правочину. Посилання позивача на ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» є безпідставним, так як позивач будучи неповнолітнім на момент укладення договору майнових прав щодо забезпеченого іпотекою нерухомого майна на час укладання правочину іпотеки не мав, що підтверджувалося довідкою Болградської міської ради та твердженням самого позивача в позові, про те що він значився зареєстрованим за адресою: [ADDRESS]. А відтак, для укладання договору іпотеки дозволу органу опіки та піклування було не потрібно. Дані обставини були встановлені рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 14.12.2011 року та рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.09.2014 року (а.с.62-97, 117-119). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення та доводи усіх присутніх учасників судового розгляду, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.5) народився [INFO] в м. Болград Одеської області. Його батьками є [PERSON] (а.с.11-17) та [PERSON] (а.с.10, 18), які перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18.08.1995 року (а.с.19). Згідно паспорту громадянина України позивач значився зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] з 28.02.2012 року, а з 11.10.2013 року - зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-9). Мати позивача зареєстрована за названою адресою з 02 березня 2010 року (а.с.18), а батько, відповідач по справі - з 14.02.1997 року (а.с.16). Власниками будинку за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності на даний час є [PERSON] - 1/3 частка, та [PERSON] - 2/3 частки, що підтверджується: - свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.12.2012 року, виданого на підставі рішення виконкому Болградської міської ради Одеської області від 26.12.2012 року № 629 (а.с.10); - витягом КП «Болградське БТІ» про державну реєстрацію прав № 37061657 від 28.12.2012 року (а.с.20). Згідно наданих документів, а саме: - довідки Виховного комплексу спеціалізована школа І-ІІІ ступеню-ліцей, позивач [PERSON], в період навчання в названій школі протягом 2002-2006 років проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с.22); - в медичних картках, заведених Болградською дитячою консультацією, дитячим садком, а також згідно картки дородового патронажу [PERSON] - адреса місця проживання [PERSON] та місця проживання його матері, ще до пологів також значиться: [ADDRESS] (а.с.23-27). В судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.122-125), які суду пояснили, що дійсно позивач [PERSON] з першого дня свого народження, тобто з [INFO] мешкав і надалі мешкає за адресою: [ADDRESS] разом зі своїми батьками. Іншого місця проживання він не має. 19 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, який виступає як майновий поручитель Селянського (фермерського) господарства «Статус» було укладено договір іпотеки нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 6-30/2007 (а.с.21-33, 66-97). Предметом даного договору є нерухоме майно, а саме: 2-во поверхове домоволодіння, що складається з житлового будинку під літ. А, 2 - поверхового магазину під літ. Б, сараю під літ.В, Г., навісу під літ.Д, вбиральні під літ.Е, за № 1-5 дворових споруд, загальною площею 260.7 кв.м., житловою площею 102.6 кв.м., що розташоване на земельній ділянці Болградської міської ради Одеської області, площею 1 000 кв.м. і знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтями першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. В п. 8 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Зокрема, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 203 ЦК України в редакції, що діяли на момент вчинення правочину, встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин, що вчиняється батьками (усиновителями), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей. Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначеною статтею визначені істотні умови, які повинен містити договір іпотеки і у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Форма, порядок та зміст спірного іпотечного договору відповідає вимогам ст.18 Закону України «Про іпотеку». Відповідач [PERSON] на момент укладання правочинну у розумінні ст.ст.30, 34 ЦК України мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. З досліджених в судовому засіданні документів на підставі, яких укладався договір іпотеки (а.с.66-97), судом встановлено, що на момент його укладення власником предмета іпотеки був лише [PERSON]. Його право власності на житловий будинок з надвірними будівлями зареєстровано в КП «Болградське бюро технічної інвентаризації» (а.с.75) на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 березня 2006 року серії ЯЯЯ № 465230 (а.с.74). Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року №6-37 цс12, власник майна має право самостійно вирішувати питання про передачу цього майна в іпотеку, отримання згоди від будь-якої особи на розпорядження своєю власністю в такий спосіб законом на вимагається. Позивач в своєму позові вказує, що оспорюваний правочин суперечить його житловим правам. Щодо житла, право на користування яким мають діти, п. 1 ч. 2 ст. 177 СК України передбачено, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Частина четверта ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачає, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно із п. 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року N 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за N 283/8882, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Листом Міністерства юстиції України від 25 липня 2006 № 19-50-556 визначено, що нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном осіб витребовують довідку про реєстрацію їх місця проживання або місця перебування за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним органом з питань реєстрації. Оскільки, згідно зі ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону - нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Отже, належним доказом на підтвердження факту користування житлом є довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за спірною адресою, що видані житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Згідно довідки Болградської міської ради Одеської області від 10.12.2007 року № 6114, в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], інші особи не зареєстровані і не проживають (а.с.77). Вказана довідка взята до уваги нотаріусом при укладенні вищезазначеного договору іпотеки. Реєстрація в спірному будинку позивача та його матері [PERSON] була здійснена після укладення договору іпотеки, а саме [PERSON] з 28 лютого 2012 року, [PERSON] з 02 березня 2010 року, про що свідчать відмітки в їх паспортах (а.с.5-9, 18). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зазначив, що суди повинні з'ясовувати, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодаржателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Враховуючи те, що між Банком та відповідачем [PERSON] було укладено вищезазначений іпотечний договір, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору, дотримались принципу свободи договору (ст. 627 ЦК України) та принципу волевиявлення учасника правочину, що визначений ч. 3 ст. 203 ЦК України та взяли на себе зобов'язання щодо виконання цього договору. Отже, саме недобросовісна поведінка іпотекодавця [PERSON], на якому в силу закону лежить обов'язок попередження про всі відомі права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, а не Банку, призвела до приховування факту користування житлом позивача [PERSON], з подальшим оспорюванням договору іпотеки. За змістом статей 15,16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. З огляду на положення статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Позивачем не доведено, яким чином вимоги про визнання права користування спірним житловим приміщенням впливає на його права, за захистом якого він звернувся, так як право на користування спірним житловим приміщенням повнолітнього члена сім'ї іпотекодавця, а позивач на даний час є вже повнолітньою особою, не впливає на укладення договору іпотеки. Крім того, за змістом ч.2 ст.256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені лише факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. В даному випадку позивач в позовній заяві та його представник в судовому засіданні обґрунтовував вимоги щодо встановлення факту проживання у спірному будинку і факту виникненням у нього права проживання в цьому будинку необхідне для визнання недійсним спірного договору іпотеки. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 07.11.2011 року у справі № 6-44цс11, встановлення факту, що має юридичне значення, може мати наслідком визнання недійсним договору іпотеки лише у тому разі, якщо судове рішення про встановлення такого факту існувало на час укладення договору іпотеки. Встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, після сплину тривалого часу після укладення спірних договорів не впливає на суть правовідносин, які склалися у зв'язку з укладенням цих договорів. Дана постанова Верховного Суду України згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою при застосуванні судами норм матеріального права у подібних правовідносинах. Отже, в даному випадку встановлення факту проживання та права проживання в спірному житловому будинку не впливає на визнання договору іпотеки недійсним, а тому вимога позивача про встановлення таких фактів не підлягає задоволенню. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Факт визнання відповідачем [PERSON] позову, судом, не може бути врахований при вирішенні даної справи, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону, а згідно вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд має право ухвалити рішення про задоволення позову лише за наявності для того законних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed