Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], засновника друкованого засобу масової інформації газети «Синельниківські вісті» товариства з обмеженою відповідальністю «Синельниківські вісті» про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої вимоги обґрунтовують тим, що [INFO] року в [NUMBER]) віпуску друкованого засобу масової інформації газеті «Синельниківські вісті» було опубліковано статтю під назвою «[INFO]» наступного змісту: «Адміністративно-територіальна реформа набирає обертів. Суть реформи полягає в укрупненні територіальних громад, передачі їм більших повноважень і фінансів, розділенні повноважень між різними рівнями влади. Міжнародний досвід переконує, що неможливо здійснити перерозподіл повноважень між різними рівнями влади на користь територіальних громад без їх посилення (укрупнення). Однак укрупнення території громад має певні межі. Повинно бути економічне обгрунтування з врахуванням багатьох факторів, зокрема віддалей між населеними пунктами. Звичайно, об'єднуватися будуть сусідні територіальні громади. Оскільки об'єднання громад повинно бути добровільним, велику роль має бажання певних громад об'єднуватися з іншими громадами. В результаті проведення реформи територіальне об'єднання переходить на прямі відносини з держбюджетом. Повноваження районного рівня суттєво скорочуються, зникає можливість для районної влади впливати на фінансування територіальних громад. Повноваження району і повноваження територіального об'єднання не перетинаються. Перед районним керівництвом постало життєво важливе питання, як бути далі. Не треба забувати, що керівники різних рівнів, для яких владні повноваження стали часткою їх самих, намагатимуться забезпечити у реформі свій власний інтерес. Не мудруючи лукаво синельниківські районні керівники запропонували включити весь район до територіального об'єднання з центром ??? спочатку в с. Новогніде, потім в с. Раївка. Тоб-то поміняти вивіску - район назвати об'єднанням. Але реформа пішла своїм шляхом: створено Роздорське територіальне об'єднання, деякі більш рішучі сільради, де тямущі голови зрозуміли переваги децентралізації влади і фінансів, вирішили самі створювати територіальні об'єднання з найбільшою вигодою для своїх жителів. Тож треба було поквапитись і зібрати в об'єднання все, що можна ще зібрати в районі. Пропозицію формально висунула Раївська сільрада, її голова [PERSON], яка сумлінно виконує роль ширми для справжніх ініціаторів вказаного об'єднання, та і всіляких інших зіідумок. На рахунку Раївської сільради законсервовано т. зв. «вільний залишок» з 2016 р. в сумі біля 2,5 млн грн., і гроші не аитрачаються, як нібито в селах все є, все зроблено і більш нічого не треба. Звичайно, що багато чого треба, але ці гроші не діля блага жителів, а скоріш за все для проведення виборів керівництва територіального об'єднання. Ініціатива такої оборудки без сумніву не належить пані [PERSON]. По всіх сільрадах з агітацією створити об'єднання виступала не [PERSON], а районні керівники [PERSON], [PERSON]. Пані [PERSON] навряд чи впоралася б з такою місією. В хід були пущені дуті цифри, дуті плани, обіцянки, які ніхто ніколи не виконає. Так, вчительський колектив інтернату в с. Раївка переконували, що їхнє майбутнє тільки в об'єднанні по плану [PERSON]. В той же час проблема інтернату потребує ретельного вивчення з врахуванням багатьох факторів. І давати якісь обіцянки по меншій мірі передчасно. Але це буде потім, а зараз треба забезпечити майбутнє самим собі. Годі говорити про якесь соціально-економічне обґрунтування цієї ідеї. Відповіді на питання: чи буде район, чи залишки від району оптимальною територією з точки зору надходження коштів на душу населення, і взагалі надходження коштів, ефективності надання послуг населенню - немає. І що зрештою зміниться в порівнянні з минулим устроєм, коли замість об'єднання був район. Мета керівників району очевидна - з використанням адміністративного ресурсу, налагоджених зв'язків, матеріальних засобів, нажитих «непосильным трудом» під час перебування у владних кріслах, «залишків» на рахунках сільради спробувати в українських виборчих реаліях забезпечити нинішнім районним керівникам пересадку в крісла керівників об'єднання і збереження себе в керівниках. Районний апарат стане апаратом об'єднання, не міняючи стільців (цікаво, у що обійдеться створеній громаді утримання такої структури на [ADDRESS]). Інтереси громадян, жителів територіальної громади стоять на другому чи третьому плані, якщо взагалі десь стоять. Хто ж стоїть за цими реформаторськими маніпуляціями? На мою думку керівна і організуюча роль голови Синельниківської районної ради [PERSON] тут незаперечна. На питання до [PERSON] про його надзвичайну особисту реформаторську активність він відповів, що вболіває за район, за збереження напрацьованих здобутків. Історія знає особистості, які жили і працювали для людей, для народу, і люди це оцінили, вірили лідеру і йшли за ним. А чи можна сказати, що п. [PERSON] зробив багато корисного для блага району, його жителів. Навряд. Таке питання викличе хіба що іронічну посмішку. Бо досягнень немає, а тільки тягнеться шлейф всіляких негараздів. Досвіду плавання у владних коридорах [PERSON] не позичати. Незважаючи на люстрацію (швидше підходить слово недолюстрація), з крісла голови райдержадміністрації пересів в крісло голови райради. Виникає питання, чи знають районні депутати про Розпорядження Президента України № 1202/2014 від 30.10.2014 р. щодо «звільнення [PERSON] з посади голови Синельниківської районної державної адміністрації ... з підстав, передбачених Законом України «Про очищення іілади» (п.72 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю)». Цікаво, що записано в трудовій книжці п. [PERSON] про звільнення з посади (хай це буде питанням до [PERSON] чи кадровиків райради через газету). Промовистим фактом є співставлення дат - дата звільнення 30.10.2014 р., і через тиждень дата обрання 05.11.2014 р. Можливо, депутати на протязі тижня не встигли почути про президентський указ і мимоволі стали учасниками своєрідного «очищення влади по-синельниківськи». Чи, може, Синельниківська райрада вже не є влада? Так ні, наразі п. [PERSON] фактично є першою особою в районній владній ієрархії, і хай би кожен депутат оцінив свої дії в міру своєї громадянської зрілості. Стосовно партійних переконань п. [PERSON] - замість вірності партійним ідеалам з легкістю міняв партії як рукавички (партія регіонів, аграрна, Громада, НЛП « ше деякі). [PERSON] іде під прапорами УКРОПу -питання, а чи довго такий «патріот» буде в лавах Українського Об'єднання Патріотів. Сьогодні п. [PERSON] намагається бути в перших рядах «децентралізаційних реформаторів». А далі буде видно. Здатність перевтілюватися, мімікрувати стала природною для таких «реформаторів». Мабуть, без крісла вони себе не уявляють. На жаль, сьогоднішні українські реалії наразі дають підстави для цього... Тож завдання громади зробити так, щоб реформа була для людей, а не для [PERSON].» Інформація, викладена в дані статті стосується [PERSON], є недостовірною, такою що принижує честь, гідність та ділову репутацію та порушує особисті немайнові права Позивача по даній справі, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Автором даної публікації зазначено [PERSON], голову ГО «Справедливість Синельниківщини». Відповідно до п. 9. Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідача ни у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. В даному випадку, відповідно до інформації на останній сторінці випуску [NUMBER] від [INFO] року газети «Синельниківські вісті», засновником даної газети є ТОВ «Синельниківські вісті», який відповідно до зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного суду, має бути одним із відповідачів по справі. В зазначеній публікації автор стверджує про численні зміни позивачем політичних партій про вплив на формування об'єднаних територіальних громад, особисту зацікавленість Позивача. Про всі дані обставини автор публікації говорить саме як про відомий автору факт, але в публікації не надається жодного доказу на підтвердження зазначених обставин. Твердження, наведені в публікації є такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, та є недостовірними, а тому мають бути спростовані. Стаття 68 Конституції України встановлює обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та закон в України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. З Констаггуції України, честь і гідність людини визнані найвищою соціальною цінністю. Порушення цих фундаментальних прав вимагає відповідного захисту. Статтею 55 закріплено право захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Згідно ч. 4 статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. У відповідності до ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифіковану Верховною радою України, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися свої поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів влади і незалежно від кордонів. Згідно ст. 201 ЦК України особистими не майновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є в тому числі честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя, здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. За загальновизнаними філософськими визначеннями: - честь - суспільна оцінка моральних і духовних якостей людини; - гідність - самооцінка особою своїх моральних і соціальних якостей; честь є мірою гідності особи, отже, ці категорії взаємопов'язані; - репутація - суспільно-позитивна оцінка соціальних якостей людини; - ділова репутація - суспільно-позитивна оцінка трудових, професійних якостей особи, виконання взятих на себе зобов'язань, почуття відповідальності за виконану роботу; ділова репутація - це більш вузьке поняття ніж честь або репутація, оскільки охоплює оцінку особи лише у сфері суспільно-виробничих відносин. Відповідно до ст. 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Згідно ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тонгу ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно з роз'ясненнями, наданими у абзаці другому пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування їх у пресі, передання по радіо, телебаченню, використання інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших телекомунікаційних засобів зв'язку; викладення в характеристиках:, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п.15 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди вцтовідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Пунктом 18 Постанови зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те. що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Дана розповсюджена інформація, яка стосується позивача, є неправдивою, та не відповідає дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію, підриває авторитет перед суспільством. Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. З аналізу вищевказаної статті, вбачається, що висловлювання автора цієї статі, не є оціночними судженнями, особистими думками чи переконаннями автора, не є його критичною оцінкою певних фактів, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів автора, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Висловлювання, які викладені автором у статті, є фактами, які можуть бути перевірені на предмет їх дійсності, і спростовані, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Крім того вказані у статті обставини фактично порушують принцип презумпції невинуватості закріплений ст. 62 Конституції України, ст. 2 Кримінального Кодексу України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, і фактично є твердженням про його причетність до вчинення злочину, цим створюється негативне уявлення про позивача, як особи причетної до вчинення кримінального правопорушення, та порушується принцип презумпції невинуватості, закріплений п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Автор статті стверджує про численні зміни позивачем політичних партій вплив на формування територіальних громад, наявність власного інтересу, про реформаторські маніпуляції Позивача. З огляду на те, що інформація, що стосується позивача була поширена через засоби масової інформації, саме у спосіб, передбачений Постановою № 1 від 27.02.2009 року, є непідтвердженою з боку автора та продовжує порушувати особисті немайнові права позивача, наявний повний юридичний склад правопорушення, що є підставою для захисту порушеного права позивача. Просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та шкодить діловій репутації [PERSON] інформацію, викладену в статті з заголовком «[INFO]», опубліковану [INFO] року в [NUMBER]) випуску друкованого засобу масової інформації газеті «Синельниківські вісті», засновником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Синельниківські вісті» наступного змісту: «…По всіх сільрадах з агітацією створити об'єднання виступала не [PERSON], а районні керівники [PERSON], [PERSON]. Пані [PERSON] навряд чи впоралася б з такою місією. В хід були пущені дуті цифри, дуті плани, обіцянки, які ніхто ніколи не виконає. Мета керівників району очевидна - з використанням адміністративного ресурсу, налагоджених зв'язків, матеріальних засобів, нажитих «непосильным трудом» під час перебування у владних кріслах, «залишків» на рахунках сільради спробувати в українських виборчих реаліях забезпечити нинішнім районним керівникам пересадку в крісла керівників об'єднання і збереження себе в керівниках. Районний апарат стане апаратом об'єднання, не міняючи стільців (цікаво, у що обійдеться створеній громаді утримання такої структури на [ADDRESS]). Інтереси громадян, жителів територіальної громади стоять на другому чи третьому плані, якщо взагалі десь стоять. Хто ж стоїть за цими реформаторськими маніпуляціями? На мою думку керівна і організуюча роль голови Синельниківської районної ради [PERSON] тут незаперечна. На питання до [PERSON] про його надзвичайну особисту реформаторську активність він відповів, що вболіває за район, за збереження напрацьованих здобутків. Історія знає особистості, які жили і працювали для людей, для народу, і люди це оцінили, вірили лідеру і йшли за ним. А чи можна сказати, що п. [PERSON] зробив багато корисного для блага району, його жителів. Навряд. Таке питання викличе хіба що іронічну посмішку. Бо досягнень немає, а тільки тягнеться шлейф всіляких негараздів. Досвіду плавання у владних коридорах [PERSON] не позичати. Незважаючи на люстрацію (швидше підходить слово недолюстрація), з крісла голови райдержадміністрації пересів в крісло голови райради. Виникає питання, чи знають районні депутати про Розпорядження Президента України № 1202/2014 від 30.10.2014 р. щодо «звільнення [PERSON] з посади голови Синельниківської районної державної адміністрації ... з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (п.72 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю)». Цікаво, що записано в трудовій книжці п. [PERSON] про звільнення з посади (хай це буде питанням до [PERSON] чи кадровиків райради через газету). Промовистим фактом є співставлення дат - дата звільнення 30.10.2014 р., і через тиждень дата обрання 05.11.2014 р. Можливо, депутати на протязі тижня не встигли почути про президентський указ і мимоволі стали учасниками своєрідного «очищення влади по-синельниківськи». Чи, може, Синельниківська райрада вже не є влада? Так ні, наразі п. [PERSON] фактично є першою особою в районній владній ієрархії, і хай би кожен депутат оцінив свої дії в міру своєї громадянської зрілості. Стосовно партійних переконань п. [PERSON] - замість вірності партійним ідеалам з легкістю міняв партії як рукавички (партія регіонів, аграрна, Громада, НДП і ще деякі). [PERSON] іде під прапорами УКРОПу -питання, а чи довго такий «патріот» буде в лавах Українського Об'єднання Патріотів. Сьогодні п. [PERSON] намагається бути в перших рядах «децентралізаційних реформаторів». А далі буде видно. Здатність перевтілюватися, мімікрувати стала природною для таких «реформаторів». Мабуть, без крісла вони себе не уявляють. На жаль, сьогоднішні українські реалії наразі дають підстави для цього...» Також просить зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Синельниківські вісті» в першому, після набрання законної сили рішенням суду, номері друкованого засобу масової інформації газети «Синельниківські вісті» спростувати вищевикладену недостовірну інформацію, поширену [INFO] року в друкованому засобі масової інформації газеті «Синельниківські вісті» номер [NUMBER]) в статті під заголовком «[INFO]», шляхом розміщення під заголовком «[INFO]» є недостовірною, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Представник позивача [PERSON] у відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Надала згоду на заочний розгляд справи. Позивач у судове засідання не з'явився, доручивши представництво своїх інтересів в суді представникові. Належним чином повідомлені відповідачі у судове засідання не з'явилися. Представник відповідачів надав суду письмову заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку зі слуханням кримінальної справи за його участю у Радехівському районному суді Львівської області. Доказів того, що представник є захисником у даному кримінальному провадженні суду не надано. Суд, з урахуванням думки представника позивача, яка надала згоду на заочний розгляд справи, вирішив провести заочний розгляд справи, оскільки неявка представника не перешкоджає розгляду справи і відповідачам неодноразово надавався судом час для підготовки до участі у даній справі. За таких обставин на підставі ч. 4 ст.169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення). Суд, заслухавши думку представника позивача, дослідивши письмові докази, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачі повідомили через засоби масової інформації недостовірну інформацію щодо [PERSON], чим завдали значної шкоди його діловій репутації, в наслідок чого принижено честь, гідність та ділову репутацію, підірвало авторитет перед суспільством позивача. Достовірність опублікованої інформації відповідачі не довели суду належними доказами, які б свідчили правдивість публікації інформації. Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»: -негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтями 297, 299 ЦК України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Відповідно до вимог ч.3 і 4 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ №1, вирішуючи питання провизнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Суд приходить до висновку, що інформація, яка викладена в статті з заголовком «[INFO]», опублікована [INFO] року в [NUMBER]) випуску друкованого засобу масової інформації газеті «Синельниківські вісті» відносно [PERSON], є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, бо з публікації вбачається, що автор звинувачує позивача саме в керівній та організуючій ролі [PERSON] в в реформаторських маніпуляціях. Ці обставини спростовуються витягом про звільнення [PERSON] з посади голови Синельниківської районної державної адміністрації на підставі розпорядження Президента України від 30 жовтня 2014 року № 1202/2014-рп, яке набрало чинності 30 довтня 2014 року. Суд вважає, що у відповідності із частиною першою статті 22 Закону України «Про інформацію» є масовою інформацією тобто такою, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб, а сам друкований засіб масової інформації газета «Синельниківські вісті» є інформаційним агентством у відповідності із частиною 1 статті 1 Закону України «Про інформаційні агентства». Авторська стаття [PERSON] «[INFO]», та викладені в ній факти, не містять жодних юридичних документів, які б підтверджували дії [PERSON] стосовно керування та організації [PERSON] еформаторських маніпуляцій, та інших фактів, якими завдано шкоду діловій репутації позивача [PERSON] Суд вважає, що обґрунтованість позовних вимог доведена належними та допустимими доказами , позовна заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved