Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що він є власником ? частин квартири [ADDRESS], а відповідачка власником ? частини вказаної квартири. Вказана квартира є однокімнатною, неподільною, спільне користування цією квартирою є неможливим, оскільки сторони не є родичами, є різностатевими особами, різного віку та інтересів, мають неприязні стосунки, частка відповідача в цій квартирі є незначною по зрівнянню з його часткою і не може бути виділена в натурі. За цих обставин він вважає можливим припинити право власності відповідача на її частку в спірному майні за грошову компенсацію в сумі 65337,00грн., яку він вніс на депозитний рахунок суду при зверненні до суду з цим позовом. Просить припинити право власності відповідача на ? частину спірної квартири, стягнути на її користь грошову компенсацію вартості ? частини спірного майна в сумі 65337,00грн., визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково суду пояснили, що позивач [PERSON] набув право власності на ? частини спірної квартири в порядку спадкування після смерті свого батька [PERSON] і його право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. Відповідачка також є спадкоємицею після смерті [PERSON] як його дружина і звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Між сторонами виник спір щодо спадкового майна, який вирішувався в судовому порядку. Саме за судовим рішенням за позивачем було визнано право власності на частину спірного майна. Відповідачка своє право власності на спадкове майно до теперішнього часу не оформила. В спірній квартирі на даний час фактично мешкає відповідачка, вона зареєстрована в квартирі, однак за комунальні послуги не сплачує, має заборгованість. Позивач в спірній квартирі не мешкає, оскільки на даний час знаходиться в м.Москва на заробітках, одружився там, мешкає на зйомній квартирі і має намір повернутися до м.Запоріжжя, коли буде вирішено питання щодо спірного майна, оскільки на даний час йому немає де проживати. Він має намір мешкати в спірній квартирі з дружиною, а спільне проживання його родини з відповідачкою є неможливими в силу неприязних стосунків, вони не є родичами один одному, є людьми різного віку, різної статі та різних інтересів. Квартира є однокімнатною, неподільною, частка відповідачки є незначною і її виділ є неможливий. В нього є частка в праві власності на квартиру [ADDRESS], де зараз мешкає його мати [PERSON] Однак він не може проживати з матірю та дружиною в одній квартирі, оскільки кімнати є прохідними, вони будуть заважати один одному. Він має намір мешкати в окремому помешканні. Вважають, що позбавлення відповідачки права власності на частку в спірній квартирі не порушить її права, оскільки грошова компенсація вартості її частки внесена позивачем на депозитний рахунок суду і після набрання рішенням суду законної сили буде негайно виплачена відповідачці. Вартість спірного майна визначалась за ринковим цінами. Просять позов задовольнити повністю. Відповідачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, пояснили, що [PERSON] з 2007р. знаходилась в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер 06.10.2012р. після тяжкої хвороби. Вона доглядала його, витрачала кошти на лікування, коли він захворів, вимушена була брати кредити, які сплачує до теперішнього часу. Нікого з дітей не було поруч з ним, коли потрібний був догляд, вони не надавали йому матеріальної допомоги, а зараз претендують на спадщину. Мешкали вони в спірній квартирі, яка належала [PERSON], фактичного ще з 1996р., знаходячись з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, а потім в 2007р. зареєструвавши шлюб. В квартирі вона була зареєстрована в 2009р. Після смерті чоловіка вона залишилась мешкати в квартирі, оскільки іншого житла у неї немає, і проживає там до теперішнього часу. ЇЇ діти мешкають в інших районах Запорізької області зі своїми родинами, у них також немає права власності на те помешкання, де проживають. Тому у випадку задоволення позову вона залишить «на вулиці». Після смерті чоловіка існував заповіт на її імя, вона своєчасно звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але в подальшому діти чоловіка оскаржили заповіт і за судовим рішенням він був визнаний недійсним. Відповідач в порядку спадкування набув права власності на ? частини спірної квартири, але за весь час не намагався вселитися до квартири, оскільки вже девять років мешкає в м.Москва. Мати позивача [PERSON] пропонувала придбати їй інше житло, але за ті гроші, що вони пропонують їй, такого житла зараз не купити. І у неї немає грошей, щоб викупити ? частини квартири, оскільки вона є пенсіонеркою, сплачує кредити, які ще були отримані на лікування чоловіка. Мирним шляхом вони не змогли вирішити спір. Вважають, що позивач належними доказами не довів суду наявність підстав, передбачених ст.365 КК України, для припинення її права власності на ? частину квартири і вважають, що таке припинення суттєво порушить її житлові права. Просять в задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсктність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Суд встановив, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.02.2014р. відмовлено в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON], про визнання заповіту недійсним, а також відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Восьма запорізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус [PERSON], про усунення від права спадкування. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27.03.2014р. вказане судове рішення в частині визнання заповіту недійсним скасовано і постановлено нове рішення, яким позов [PERSON] про визнання заповіту недійсним задоволено, визнано заповіт, укладений 04.10.2012р. [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], недійсним. В задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання заповіту недійсним відмовлено з інших правових підстав. В іншій частині рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.02.2014р. залишено без змін. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню. Так, вказаними судовими рішеннями встановлено, що 06.10.2012р. помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] є сином [PERSON] від першого шлюбу з [PERSON], а відповідач [PERSON] є його дружиною, тобто спадкоємцями першої черги і прийняли спадщину у встановлений законом спосіб, звернувшись з відповідними заявами до нотаріуса. Крім того, рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.08.2014р., яке набрало законної сили 10.09.2014р., за [PERSON] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON], який помер 06.10.2012р., визнано право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] має право на спадкування ? частини спадкового майна, а [PERSON] на ? частину. Право власності позивача [PERSON] на ? частини квартири [ADDRESS] зареєстровано у встановленому законом порядку. Право власності [PERSON] на ? частину вказаної квартири не зареєстровано. Відповідно до технічного паспорту на вказану квартиру вона є однокімнатною, загальною площею 35,64 кв.м., житловою 17,5 кв.м. Відповідно до звіту про оцінку спірної квартири, складеного 20.09.2015р. субєктом оціночної діяльності фізична особа [PERSON], вартість квартири становить 261\~348,00грн., вартість ? частини квартири 65\~337,00грн. Грошова сума в розмірі 65\~337,00грн. внесена позивачем на депозитний рахунок суду при подачі даного позову. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований за адресою [INFO] з 19.09.2003р. по теперішній час, і йому на праві власності належить ? частина квартири за вказаною адресою, інша ? частина належить його матері [PERSON]. Вказана квартира згідно технічного паспорту є двокімнатною, загальною площею 42,57кв.м., житловою 25,2 кв.м. В судовому засіданні сторонами не оспорювалось, що позивач [PERSON] понад 8 років фактично мешкає в м.Москва, де працює, і 17.04.2015р. зареєстрував шлюб, в м.Запоріжжя він приїжджає один-два рази на рік, провідати матір, зупиняється в квартирі, частина якої належить йому на праві власності і де він зареєстрований, до спірної квартири не вселявся, нею не користується, з приводу усунення перешкод в користуванні цією квартирою з відповідними заявами не звертався. Відповідач [PERSON] зареєстрована в спірній квартирі за адресою м.Запоріжжя, вул..Рубана, 5/44 з 31.07.2009р. по теперішній час, однак фактично мешкає в ній з 1996р. по теперішній час, що в судовому засіданні також сторонами не оспорювалось. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на будь-яке нерухоме майно за [PERSON] не зареєстровано. Відповідно до ст.3, 21,24 [PERSON] України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають рівні права і свободи. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст.8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, відповідно до якого [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Ст.41 [PERSON] України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст. 319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст.346 ЦК України передбачає такі підстави припинення права власності: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника, а також інші випадки, встановлені законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст.356 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, вони можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст.358 ЦК України). Відповідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Ст. 47 [PERSON] України та ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини даної справи, оцінивши надані суду докази за своїм внутрішнім переконанням,

Outcome: dismissed