Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним цивільним позовом, який разом із представником підтримав у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що він, [PERSON] , є власником 41/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою була зареєстрована [PERSON] , з якою у 1967 році позивач зареєстрував шлюб. Рішенням Ковпаківського районного народного суду від 18.05.1981 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] знялася із реєстрації у спірному житловому приміщенні і зареєструвалася за місцем проживання сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , але фактично належний позивачу житловий будинок не залишила, де і продовжує проживати по теперішній час. Проживання [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] , безумовно порушує право [PERSON] на вільне володіння належним йому майном, оскільки відповідач не є членом сім`ї власника будинку та не зареєстрована у спірному житловому приміщенні. Можливість в натурі виділити [PERSON] окрему кімнату відсутня, так як жиле приміщення за вищевказаною адресою складається із кухні та однієї житлової кімнати. Спільне проживання сторін в одній кімнаті не допустиме. Тому позивач просить суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у реалізації права [PERSON] на вільне володіння, користування і розпорядження належною йому власністю, а саме 41/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у складі кухні та житлової кімнати, шляхом звільнення даних житлових приміщень. Ухвалою суду від 12.05.2021 року відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Відповідач [PERSON] , разом із представником, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог і зазначила, що у спірне житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , вона вселилася із дозволу позивача, як член його сім`ї, після реєстрації шлюбу у 1967 році. Тривалий час проживає в даному будинку. Наявність її реєстрації за іншою адресою, а саме у квартирі, належній сину, де відповідач фактично ніколи не мешкала, не може бути підставою для скасування законного права на користування частиною житлового будинку [ADDRESS] . Вона сплачує кошти за надані житлово-комунальні послуги за вказаною адресою, бере участь в утриманні будинку, а тому вважається такою, що вселилася та проживає у ньому на законних підставах, як член сім`ї власника домоволодіння. Свідок [PERSON] пояснив, що мати [PERSON] більше тридцяти років проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , сплачує кошти за надані житлово-комунальні послуги, постійно займається поліпшенням житлових умов за вказаною адресою проводить ремонти, облаштовує придомову територію. Батько [PERSON] перейшов жити у новий будинок по [ADDRESS] ; жодних перешкод у користуванні належним йому нерухомим майном за адресою: [ADDRESS] , не чинилося. Свідок [PERSON] зазначив, що ніяких перешкод у користуванні спірним майном [PERSON] не чиниться, останній має ключі від будинку, може у вільний час прийти і користуватися належним йому домоволодінням. Мати [PERSON] більше 30-ти років проживає у будинку [ADDRESS] , за власні кошти проводить ремонт вказаного домоволодіння, сплачує платежі за надані житлово-комунальні послуги. [PERSON] проживає у новому будинку, площею 120 кв.м, по [ADDRESS] , який облаштований для проживання, має світло, воду та всі необхідні житлові умови. Суд, заслухавши пояснення сторін , свідків та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серія НОЕ №926507 від 26.05.1969 року, є власником 41/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-10). У період з 22.12.1967 року по 19.07.2019 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.3-4,60). Сторони за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровані, хоча, за твердженням позивача, [PERSON] проживає у спірному домоволодінні, що порушує право [PERSON] на вільне володіння належним йому майном. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилом ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У відповідності до ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно (ст. 3 Сімейного кодексу України). Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У постановах Верховного Суду України: від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Судовим розглядом було встановлено, що [PERSON] тривалий час, починаючи із 1967 року проживає у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] частин якого на праві власності належить [PERSON] , де була зареєстрована як член сім`ї власника житла у період спільного проживання під час зареєстрованого шлюбу, здійснює оплату за надані житлово-комунальні послуги за вказаною адресою, підтвердженням чого є надані суду копії квитанцій, приймає участь в утриманні та поліпшенні будинку, проводить його ремонт. Наявні у справі матеріали та дослідженні докази не містять жодних належних доводів та аргументів на підтвердження вчинення [PERSON] перешкод у реалізації [PERSON] права власності відносно спірного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих сторонами доводів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, тому суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Додатково суд зауважує, що, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.03.2021 року по справі №686/26093/19 (провадження №61-16974св20), у всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником права володіння такою нерухомістю.

Outcome: dismissed