Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України на свою користь моральну шкоду у розмірі 120000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що з 21 січня 2015 року до 16 липня 2016 року він утримувався у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № (4)» (далі ДУ «ДУВП №4»). Стверджує, що умови тримання в ДУ «ДУВП №4» суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач утримувався в камерах: №306 площею 56,0 м.кв., яка розрахована на 22 увязнених; №642 площею 7,7 м.кв., яка розрахована на 2 увязнених; №902 площею 14,5 м.кв., яка розрахована на 5 увязнених; №903 - площею 14,5 м.кв., яка розрахована на 5 увязнених; №912 - площею 14,5 м.кв., яка розрахована на 5 увязнених. З урахуванням вказаної площі, на кожного увязненого припадало від 2,5 кв.м. до 2,8 кв.м. загальної площі камери. Зазначає, що за матеріально-побутовими та санітарними умовами тримання у вищевказаних камерах були несумісними з людською гідністю. Камера не провітрюється, вікна в камері не відкриваються, а штучна вентиляція ніколи не працювала. При цьому співкамерники позивача постійно палили цигарки, в результаті в камері стояли клуби тютюнового диму і позивач був змушений бути пасивним курцем. В камерах мешкали миші, павуки, клопи, воші, таргани, стіни покривала цвіль. Туалет не був відокремлений від житлової зони камери, слабий напір води не дозволяв змити нечистоти в каналізацію. Камери знаходились в антисанітарних умовах, відсутні необхідні санітарні зручності, в камерах відсутня гаряча вода, предмети першої необхідності та особистої гігієни не видаються, постільна білизна видавалася у дуже поганому стані та протягом перебування у слідчому ізоляторі не змінювалася. Від тривалого використання мяка начинка матраців була ущільнена по краях, що фактично не дозволяло використовувати матраци за їх призначенням. Харчування було погане: одноманітна їжа, відсутні свіжі овочі або фрукти, м'ясо не видається. Право митися надавалось один раз на тиждень протягом 15 хвилин. Неодноразові усні скарги на вищевказані порушення, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього увязнення при прокурорських обходах та керівництва установи були залишені без уваги і не призвели до покращення умов утримання. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини позивач вважає, що вказаних фактів достатньо для висновку, що умови тримання позивача в ДУ «ДУВП №4» є такими, що принижують його гідність та поводження з ним в порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке ставлення до позивача призвело до виникнення у нього відчуття приниження людської та громадської гідності, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування йому безпеки, захищеності, залишення його наодинці, у той час, як він перебував під вартою у ДУ «ДУВП №4», що призвело до глибоких моральних та психологічних страждань. У звязку з цим, позивач, на підставі п.1 ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, ст.ст.16,23 ЦК України, ст.ст.8,9,56 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практикою Європейського суду з прав людини, звернувся до суду з даним позовом. 04 вересня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ДУ «ДУВП №4», в якому зазначено, що відповідач вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 21 січня 2014 року позивача було поміщено до ДУ «ДУВП №4», в якій останній утримувався до 16 липня 2016 року. Під час тримання під вартою останній утримувався в камерах за №306, 642, 902, 903, 912. Тримання увязнених і засуджених відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з увязненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність. Позивач зазначає, що умови його тримання в ДУ «ДУВП №4» були несумісними з людською гідністю, перелічуючи у своєму позові безліч порушень та недоліків, але цей факт, на думку відповідача, не має жодних підтверджень та не є дійсним, оскільки умови тримання позивача були належними. Так, перевіркою відповідальних осіб установи підтверджено факт відповідності розміру зазначених камер та інвентарних споруд, що знаходяться у цих приміщеннях вимогам ст.11 Закону України «Про попереднє ув'язнення» в частині забезпечення норми площі в камері для однієї взятої під варту особи не менше 2,5 квадратного метра. Особам, взятим під варту, надаються безоплатно за єдиними нормами, встановленими Кабінетом Міністрів України, харчування, індивідуальне спальне місце, постільні речі та інші види матеріально-побутового забезпечення. Щодо відсутності свіжого повітря відповідач зазначає, що всі камери корпусних відділень обладнані вентиляційними отворами та мають спеціальне розташування, що дає змогу проводити провітрювання приміщення, яке проводиться кожного дня протягом години під час прогулянки засуджених та підслідних. Вентиляція в камерах здійснюється постійно шляхом відкривання вікон та віконець для видачі їжі. Зазначені камери мають вікна, що забезпечує достатній доступ денного світла, а освітлювання електричним світлом забезпечувало увязненим читати та писати, не завдаючи шкоди їх очам. Крім того, камери обладнанні радіаторами опалення, що забезпечують стабільну температуру повітря. Санвузли були обладнані «колінами», що забезпечувало відсутність неприємних запахів, і були відокремлені від жилої зони перегородками. Щодо санітарно-гігієнічних заходів, то вони відповідають вимогам наказу Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року №849/5 «Про затвердження Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах». Засуджені та особи, взяті під варту, відвідують лазню згідно затвердженого графіка не менше 1 разу на тиждень з обов'язковою заміною білизни. У разі, якщо в день миття у лазні за графіком засуджений або особа, що утримується під вартою, виїжджає на етап (судові засідання), то миття в лазні переноситься на наступний день. Контроль за якістю прання білизни здійснюють старші по корпусному відділенню, які присутні при здачі та видачі випраних речей, про що роблять відмітки у книзі обліку прийняття (видачі) білизни та використання мийних засобів по установі. У камерах та інших приміщеннях прибирання та дезінфекція проводилися регулярно, двічі на рік (навесні та восени) по всій Установі вживалися ретельні заходи з дератизації та дезінфекції. Харчування засуджених та осіб, взятих під варту, в установі організовано на підставі наказу Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року №850/5 «Про затвердження Положення про організацію продовольчого забезпечення у Державній кримінально-виконавчій службі України на мирний час». Постачання та придбання продуктів харчування здійснюється централізовано, за кошти загального та спеціального фондів Державного бюджету. Увязнені і засуджені щодня забезпечуються триразовим гарячим харчуванням за нормами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 1992 року №336 «Про норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Міністерства внутрішніх справ», їжа готується персоналом харчоблоку Установи. Харчування є різноманітне, засуджені в установі щоденно забезпечуються триразовим гарячим харчуванням, а також хлібом власного випікання з борошна першого ґатунку. В раціон харчування засуджених входять м'ясо, риба, картопля, макаронні вироби, крупи в асортименті, жири та овочі (свіжі та солені). Отже виходячи з викладеного, відповідач вважає, що ніякі соціальні цінності порушені не були у звязку з цим у задоволенні позовних вимог просив відмовити. 13 вересня 2018 року представник позивача [PERSON] надав до суду відповідь на відзив відповідача ДУ «ДУВП №4», в якому зазначив, що позивач зосереджується перш за все на твердженнях, які не заперечувались відповідачем або стосовно яких відповідач не надав достатніх зауважень. Зазначив, що сторонами не заперечується той факт, що позивач протягом усього періоду його утримання в ДУ «ДУВП №4» провів у камерах, у яких на кожного увязненого припадало близько 2,5 кв.м. загальної площі камери, що є менше, ніж мінімальний стандарт, рекомендований для України Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Зазначив, що твердження відповідача не підтверджуються достатніми та належними доказами та сформульовані у загальних виразах. Моральна шкода спричинена позивачу важкими, глибокими і тривалими моральними стражданнями, які він переносив весь час тримання під вартою у звязку із тим, що він піддавався нелюдському поводженню, яке полягало в самих умовах утримання в камерах установи, оскільки через неналежні умови він постійно відчував фізичні і моральні страждання. Отже вважає, що право позивача відповідно до ст.ст.1166, 1167, 1174 ЦК України, прецедентної практики ЄСПЛ на відшкодування моральної шкоди у вигляді неналежного утримання під вартою, за яке держава несе відповідальність, презумується. 05 грудня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Державної казначейської служби України, в якому зазначено, що відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Позивач стверджує, що йому завдано моральну шкоду внаслідок тримання в умовах ДУ «ДУВП №4», що принижує гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак позивачем не було надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про спричинення йому моральної шкоди, не обґрунтовано з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, яку він просить стягнути, а також неможливо встановити причинно-наслідковий зв'язок між триманням позивача в умовах ДУ «ДУВП №4» та виникненням підстав для відшкодування моральної шкоди. Крім того, відсутні законні підстави для відшкодування вимог позивача за рахунок держави, завданою позивачу державною установою, а не державним органом. У судове засідання позивач та його представник [PERSON] не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До початку судового засідання представник позивача [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримає в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представники відповідача Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» [PERSON] та відповідача Державної казначейської служби України [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Вислухавши представників відповідачів [PERSON] та [PERSON], дослідивши докази, судом встановлені наступні фактичні обставини. Позивач у період з 21 січня 2015 року до 16 липня 2016 року знаходився в ДУ «ДУВП №4», після чого вибув відбувати покарання до ВК №122, та перебував в таких камерах (а.с.17): -камера №912, яка має загальну площу 14,5 кв.м. та розрахована на 5 місць; -камера №642, яка має загальну площу 7,7 кв.м. та розрахована на 2 місця; -камера №902, яка має загальну площу 14,5 кв.м. та розрахована на 5 місць; -камера №903, яка має загальну площу 14,5 кв.м. та розрахована на 5 місць; -камера №306, яка має загальну площу 56,0 кв.м. та розрахована на 22 місця. Вирішуючи предявлені позовні вимоги судом враховується наступне. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Позивач скаржиться на порушення статті 3 Конвенції, обґрунтовуючи свої доводи катуванням та жорстоким поводженням, з обставин викладених у позові. Стаття 3 Конвенції категорично забороняє катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Жорстоке поводження підпадатиме під дію статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі досягнення певного мінімального рівня жорстокості. Оцінка цього мінімуму є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість поводження, його фізичні та психічні наслідки, а в деяких випадках мають враховуватися також стать, вік і стан здоров'я потерпілого. Таким чином, оцінюючи умови тримання, необхідно враховувати сукупний вплив цих умов, а також тривалість тримання у цих умовах. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За положеннями ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що особі, яка взята під варту, держава повинна забезпечити тримання в умовах, що відповідають принципу поваги до людської гідності, а спосіб і метод виконання покарання не повинні завдавали їй душевного страждання чи мук, які б перевищували невідворотний рівень страждання, притаманний ув'язненню, і щоб здоров'я і добробут особи з огляду на практичні потреби ув'язнення були належним чином забезпечені, включаючи, серед іншого, надання їй необхідної медичної допомоги. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, на які посилається позивач, визначені статтею 1174 ЦК України (а.с.35-42). Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. ДУ «ДУВП №4» за своєю організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом), а не державним органом (а.с.63), що унеможливлює застосування норм статті 1174 ЦК України. Отже, за відсутності підстав для застосування статті 1174 ЦК України шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди. Так у відповідності до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом враховується, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене вище повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року по справі № 640/3837/17 та від 29 серпня 2018 року по справі № 686/16161/16-ц. Отже, в даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідачів до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є встановлений факт неправомірних дій цього відповідача чи його посадових чи службових осіб. Разом з цим судом враховується, що статтями 22,23 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що прокурор відповідно до Закону України «Про прокуратуру» здійснює нагляд за додержанням законів в органах і установах виконання покарань при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також\~при застосуванні\~інших заходів\~примусового характеру,\~пов'язаних\~з обмеженням\~особистої свободи\~громадян.Письмові вказівки прокурора щодо додержання встановлених законодавством порядку і умов тримання осіб у місцях, зазначених у частині першій цієї статті, а також письмові вказівки прокурора, надані іншим органам, які виконують судові рішення у кримінальних справах, є обов'язковими і підлягають негайному виконанню. Також за діяльністю органів і установ виконання покарань здійснюється відомчий контроль вищестоящими органами управління і посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем належних та допустимих доказів обставин викладених в позовній заяві щодо неналежних умов тримання під вартою та бездіяльності керівництва ДУ «ДУВП №4» суду не надано, факт завдання через умови тримання під вартою у ДУ «ДУВП №4» йому моральної шкоди перед судом не доведено. Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач, перебуваючи в ДУ «ДУВП №4», з будь-якими письмовими зверненнями стосовно обставин викладених у позові, нікуди не звертався. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з Державної казначейської служби України грошових коштів на відшкодування моральної шкоди за їх недоведеністю.

Outcome: dismissed