Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 12.09.2013 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачкою було укладено кредитний договір № 014/1049/82/0120529 та 15.05.2012 року було укладено кредитний договір № 010/1049/82/0054953. Між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» було укладено Договір відступлення права вимоги № 114/33, відповідно до умов якого до АТ «КІБ» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за Кредитними договорами № 014/1049/82/0120529 та № 010/1049/82/0054953. В подальшому, між ПАТ Комерційний Індустріальний Банк та ТОВ ФК Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір відступлення права вимоги № 20170425, за яким право вимоги за вказаними договорами було відступлено на користь ТОВ ФК Європейська агенція з повернення боргів . Оскільки відповідачка взяті на себе зобов`язання по погашенню кредитів та сплаті відсотків за договороми кредитів не виконала, у неї виникла заборгованість за кредитами у розмірі 33222,72 грн. А тому позивач просить стягнути вказану заборгованість та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Просить слухати справу у їх відсутність, позов підтримує повністю проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка та її представник в судовому засіданні не заперечують щодо фактів укладення з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» договорів про надання банківських \~ \~ \~ \~послуг та \~ \~ \~ \~послуг \~ \~ \~ \~у сфері страхування 010/1049/82/0054953 від \~ \~ \~ \~15.05.2012 \~ \~ \~ \~року \~ \~ \~ \~та № 014/1049/82/0120529 від 12.09.2013 року та щодо взятих на себе зобов`язань за цими договорами. Крім того, із доданих позивачем до свого позову документів чітко вбачається, що протягом тривалого періоду часу вона чітко сплачувала всі необхідні платежі за цими договорами. Проте, за збігом тяжких сімейних обставин, її хвороби та хвороби мами, що потягло за собою великі матеріальні затрати, позивачка певний період часу не мала можливості виконувати свої кредитні зобов`язання. Крім того, за умовами п. 1.2. договору про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 010/1049/82/0054953 від 15.05.2012 року, а також додатку № 2 до цього договору встановлена дата остаточного погашення взятого кредиту - 15 травня 2016 року. А тому, просили застосувати позовну давність щодо пред`явлення ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» позову про стягнення заборгованості за кредитними договорами та відмовити у позові повністю. Заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так в судовому засіданні встановлено, що 12.09.2013 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачкою було укладено кредитний договір № 014/1049/82/0120529 та 15.05.2012 року було укладено кредитний договір № 010/1049/82/0054953. Між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» було укладено Договір відступлення права вимоги № 114/33, відповідно до умов якого до АТ «КІБ» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за Кредитними договорами № 014/1049/82/0120529 та № 010/1049/82/0054953. В подальшому, між ПАТ Комерційний Індустріальний Банк та ТОВ ФК Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір відступлення права вимоги № 20170425, за яким право вимоги за вказаними договорами було відступлено на користь ТОВ ФК Європейська агенція з повернення боргів . Відповідно до реєстру боржників до Договору відступлення права вимоги № 20170425 від 25.04.2017 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідачки по кредитному договору № 014/1049/82/0120529 в сумі 19654,38 грн. та по кредитному договору № 010/1049/82/0054953 в сумі 13568,34 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. [PERSON] не заперечує щодо фактів укладення з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» договорів про надання банківських \~ \~ \~ \~послуг та \~ \~ \~ \~послуг \~ \~ \~ \~у сфері страхування № \~ \~ \~ \~010/1049/82/0054953 від \~ \~ \~ \~15.05.2012 \~ \~ \~ \~року \~ \~ \~ \~та № 014/1049/82/0120529 від 12.09.2013 року та щодо взятих на себе зобов`язань за цими договорами. Крім того, із доданих позивачем до свого позову документів чітко вбачається, що відповідачка вчасно сплачувала всі необхідні платежі за цими договорами. Крім того, за умовами п. 1.2. договору про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 010/1049/82/0054953 від 15.05.2012 року, а також додатку № 2 до цього договору встановлена дата остаточного погашення взятого відповідачкою кредиту - 15 травня 2016 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України, \~ \~ \~ \~загальна позовна \~ \~ \~ \~давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості відносно даного кредиту починається з наступного дня після дати його остаточного погашення (дати закінчення строку користування кредитом) - у даному випадку 16 травня 2016 року і закінчується 16 травня 2019 року. Враховуючи, що позивач з даним позовом звернувся 08 липня 2019 року, ним пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Не підлягає задоволенню, також і позовна вимога щодо стягнення з [PERSON] коштів за договором про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/1049/82/0120529 від 12.09.2013 року, що аргументується слідуючим. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 23.11.2016 року по справі №6-2104цс16. Отже, оскільки за умовами даного договору відповідачка мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісячно, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Таких же правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27.06.2018 по справі № 61-8708св18, від 01.08.2018 по справі № 727/3712/17. Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки тощо). Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 200/11343/14-ц від 17.04.2018 зазначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. З ст. 267 ЦПК України). Таким чином, наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/1049/82/0120529 від 12.09.2013 року є необґрунтованим і позовна вимога про її стягнення задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 551 ч 3 ЦК України «Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення». Відповідно до ст. 21 Закону України« Про споживче кредитування» У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Отже, оскільки позивач надав їй споживчий кредит, то при укладенні цього договору банк зобов`язаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, необхідність застосування цього Закону України до споживчого кредитування звернуто увагу у Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Стосовно застосування позовної давності. Твердження позивача, що сторони обумовили у письмовому вигляді строк позовної давності у вигляді 70 років, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів), за порушення термінів виконання договірних зобов`язань є безпідставними. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/1180/17, провадження № 14-131 цс 19. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Проте, збільшений строк позовної давності не може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України. Збільшення позовної давності до 70 років потребувало дотримання сторонами встановленої законом письмової форми шляхом укладення відповідного договору, який боржник мав би підписати. За відсутності зазначеного, вважати, що відбулася домовленість між сторонами про зміну тривалості позовної давності, немає.? Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року та постанові ВС від 07 лютого 2018 року, справа № 751/5977/17. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, тому нарахування позивачем процентів за кредитом є неправомірним. Щодо правомірності нарахування процентів до повного погашення заборгованості за кредитним договором, то згідно п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. А тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed