Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, який мотивовано тим, що йому та відповідачці на праві власності належить по 1/2 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В 2016 році у зв`язку із давністю побудови та чисельними підтопленнями земельної ділянки житловий будинок було повністю зруйновано. Органами БТІ зроблено відповідні відмітки в технічному паспорті щодо його знищення. 18.03.2016 року рішенням Державного реєстратора Скадовського районного управління юстиції було закрито розділ Державного реєстру Речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на вищевказаний житловий будинок у зв`язку з його знищенням. В подальшому рішення Державного реєстратора було судом скасовано за позовом [PERSON] , у зв`язку з чим у позивача виникла необхідність звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з позовом про припинення права власності на зруйнований житловий будинок так як його юридична присутність унеможливлює розпорядження земельною ділянкою за її цільовим призначенням. Просив суд припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частини кожного на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 22.06.2018 надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого відповідачка позов не визнала, посилаючись на те, що право власності є непорушним, частину її будинку було знищено внаслідок неправомірних дій [PERSON] . Крім того, з її боку відсутня відповідна заява власника майна про внесення змін до державного реєстру для припинення права власності, а тому просила відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 05 червня 2018 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 20 березня 2019 року по справі призначено будівельно-технічну експертизу. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 27 січня 2020 року по справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. В судове засідання представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав. Відповідачка та її представник в судове засідання з`явилися, проти задоволення позову заперечували з викладених у відзиві підстав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечувалось, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , частка кожного співвласника становить по 1/2. 08.02.2016 комісією Лазурненської селищної ради було складено акт обстеження, відповідно до якого будівля житлового будинку (літ. А у технічному паспорті) зруйнована, про що 08.02.2016 також було видано відповідну довідку (а.с.17-18). З висновку судової будівельно - технічної експертизи №76/2019 від 05.12.2019 вбачається, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , в цілому позначений в технічних документах під літ. «А», загальною площею 35,3 кв.м., гараж літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», туалет душ літ. «Д» станом на 21.10.2019 відсутні. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 16.03.2016 [PERSON] , як власник 1/2 частки житлового будинку по [ADDRESS] , звернулася із повідомленням про вчинення злочину, в якому зазначила, що у виконавчому провадженні на підставі акту опису й арешту майна від 23.03.2006 серія АА №651670 було описано та накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] , а саме на житловий будинок по [ADDRESS] , який станом на 05.03.2016 був наполовину розібраний (зруйнований) за вказівкою [PERSON] .. За вказаним фактом 16.03.2016 до ЄРДР внесено відомості за №12016230230000324 з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.388 КК України. Станом на 10.07.2020 досудове розслідування триває. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, де визначено, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, у національному законодавстві визначено у ст. 317 ЦК України. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у виразі часток. Ідея спільної часткової власності в тому й полягає, що майно належить усім співвласника одночасно. Тому, наприклад, зменшення майна внаслідок його пошкодження тягне наслідки щодо всіх співвласників, а не одного чи кількох із них. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. З аналізу вказаної норми вбачається, що власник за своїм бажанням має право визначити фактичну та юридичну долю речі. Знищення майна належить до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням, добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб. Враховуючи презумпцію непорушності права власності, здійснення власником права власності на власний розсуд, в поєднанні з положеннями ст. 349 ЦК України, суд дійшов висновку, що право власності на знищене майно може бути припинено тільки за наявності відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Враховуючи, що відповідачка не зверталась з такою заявою, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed