Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і пояснив суду, що громадянин Греції [PERSON] у 2010 році познайомився із громадянкою України [PERSON]. У них виникли дружні відносини, [PERSON] приїжджав до [PERSON] у м. Київ. [PERSON] неодноразово зверталась до [PERSON] із проханням надати їй у позику грошові кошти. Такі прохання вона мотивувала тимчасовими труднощами, пов'язаними із безробіттям, терміновою необхідністю придбати побутові речі, одяг і т.п. У зв'язку із цим, на прохання [PERSON] його роботодавець (MАRAN ТАNКERS МАNAGEMENT ІNС) перерахував з рахунку Позивача на банківський рахунок [PERSON] позику у розмірі: 4800 Євро- 02.11.201І р.; 5500 Євро 02.12.2011 р.; 5000 Євро-29.12.2011р.; 800 Євро - 04.12.2012р.; 1000 Євро-07.01.2013р.; 1300 Євро -12.03.201Зр.; 800 Євро -05.04.2013р.; 1300 Євро-12.06.201Зр.; 1100 Євро-03.07.2013р, Оскільки позивач часто бував в Україні, у 2012р. [PERSON] порадила йому придбати у м. Києві квартиру. При цьому, [PERSON] запропонувала свою допомогу у пошуку квартири та оформленні необхідних документів, оскільки [PERSON] працював за межами України та не мав змоги приділити цьому достатньо часу. [PERSON] погодився із пропозицією [PERSON], вони спільно здійснювали переговори із забудовниками (зокрема із менеджерами з продажу «КОМФОРТ ТАУН»). спільно з [PERSON] обирали квартиру. Після тривалих пошуків [PERSON] вирішив придбати квартиру у комплексі «КОМФОРТ ТАУН» за адресою [ADDRESS]. 10 лютого 2012 року [PERSON] зняв зі свого рахунку у грецькому банку «АLРHА ВАNК» та згодом передав [PERSON] ще 25 000 Євро. Дані кошти [PERSON] зобов'язувалась використати на оплату (від імені [PERSON]) першого внеску за квартиру у комплексі «КОМФОРТ ТАУН», або повернути ці кошти на його першу вимогу. 07 вересня 2012 року [PERSON] уклала із ТОВ «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ «ВАЛПРИМ» ПЗНВІФ «КОМФОРТ ТАУН» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, будинок 9/2, офіс 23; код ЄДРПОУ 37449096) попередній договір купівлі продажу квартири (в реєстрі № 1910). У 2013р. [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] із проханням надати йому документи на квартиру або ж повернути отримані кошти. Дані вимоги відповідач залишила без відповіді. Станом на 01 квітня 2014 року, в день звернення в суд із даним позовом, офіційний курс гривні до іноземних валют, складав: 100 Євро - 1516.4180 гри. Отже, заборгованість відповідачки складає 706 456 грн. 00 коп. (46 600 Євро 1 516.41 80 грн.). Дане стверджується тим, що 17 вересня 2013 року представник [PERSON] звернувся у Дніпровський РУ ГУ МВС України в місті Києві із заявою про проведення досудового розслідування у зв'язку із наявністю у діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ч. З ст. 190 КК України (Шахрайство). У даній заяві йшлось, зокрема, про те, що оскільки [PERSON] шляхом обману отримала від [PERSON] загалом 46 600 Євро, її дії можна кваліфікувати за ч. З ст. 190 КК України, яка передбачає відповідальність за шахрайство, вчинене у великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки. 05 грудня 2013 року, за результатами розгляду заяви, було винесено постанову про закриття кримінального провадження. Проте, на стадії досудового розслідування слідчим було встановлено, що [PERSON] дійсно отримувала кошти від Позивача (що відображено описовій частині постанови). Крім того, підтверджується копіями банківських виписок про перерахування позики на банківський рахунок [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки договір було укладено в усній формі, застосуванню підлягає ч. 2. ст. 530 ЦК України, згідно якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Із листопада 2013 року представник [PERSON] надіслав [PERSON] вимогу про повернення позики. При цьому, вимоги були надіслані на всі відомі адреси відповідача. 15 листопада 2013 року [PERSON] отримала вимогу про повернення боргу. 23 листопада 2013 року, зважаючи на ч. 2 ст. 530 ЦК України, у відповідача виник обов язок з повернення позики. Але відповідач позику не повернула, чим порушила вимоги ч. І ст. 526 ЦК України, яка передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 17 грудня 2013 року представник [PERSON] повторно надіслав [PERSON] вимогу про повернення позики, яку відповідач також залишила без відповіді. Порушенням зобов'язання (згідно ч. 1 ст. 160 ЦК України) є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Також, згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У зв'язку із цим просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON]: 46 600 Євро, що еквівалентно 706 456 грн. 00 грн заборгованості та З 654 грн. 00 коп витрат на оплату судового збору. Відповідачка позов не визнала в повному обсязі і пояснила суду, що дійсно у 2010 році вона познайомилась з позивачем [PERSON], перебуваючи у знайомих на весіллі, та згодом вони почали зустрічатись. На час, коли вони познайомились, вона офіційно працювала товарознавцем в ТОВ «Олді», однак на вимогу позивача звільнилась з зазначеної роботи та в подальшому перебувала на його утриманні. Коли позивач приїжджав до м. Києва, то вона попередньо винаймала житло та на час перебування позивача в Києві, вони з ним проживали спільно, вели спільне господарство, тобто жили як сім'я на кошти, які позивач надсилав попередньо на її банківський рахунок. Позивач перераховував гроші на її побутові потреби, в чому числі на оплату оренди квартири, в якій вони спільно проживали на час перебування його в Україні, для придбання путівок, страховок, віз для спільного виїзду за кордон, інші побутові потреби. Таким чином, вона не заперечує факт того, що нею були отримані гроші в сумі 21 600 євро за період з 02.11.2011 року по 03.07.2013 року, тобто за зазначений період часу вона могла отримати данні кошти, однак ці кошти були витрачені на спільні потреби при спільному проживанні та під час їхніх стосунків, були витрачені за обопільною згодою. При отриманні зазначених коштів в банку нею були написані заяви щодо призначення коштів як фінансової допомоги і, що ці кошти не пов'язані з підприємницькою діяльністю. Претензій відповідача до неї не було. Ці кошти вона не мала повертати позивачу, так як вона не отримувала їх в борг. Посилання позивача про передачу коштів в розмірі 25 000 євро на придбання для нього квартири також взагалі не відповідає дійсності. Позивач їй зазначені гроші не надавав та не надав доказів про передачу зазначених кошів. Дійсно її батьки придбали для неї квартиру по [ADDRESS] в кредит. На даний час вони продовжують виплачувати кредит за зазначену квартиру. Квартира їй не належить, так як вона не вносила кошти на її придбання та право власності на неї не оформлене. Кошти вносили її батьки. Позивач гроші на придбання квартири не давав. Зазначені факти встановлені та відображенні в постанові про закриття кримінального провадження ст. слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 05.12.2013 року, копію якого позивач додав до позовної заяви. Також між нею та позивачем ніколи не оформлювались договори позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування. Таким чином, вважає, що позивач не надав доказів щодо оформлення договору позики між нею та позивачем та і не міг їх надати, так як між нею та позивачем ніколи не укладались договори позики або договори позики у вигляді розписки. На підставі викладеного просить суд відмовити позивачу [PERSON] в задоволені позову до неї про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 46 600 євро, що еквівалентно 706 456, 00 грн та 3 654,00 грн витрат на оплату судового збору. Суд встановив, що у 2010 році громадянин Греції [PERSON] познайомився із громадянкою України [PERSON]. У них виникли близькі відносини. Так, вони приїздили один до одного, проживали спільно, спільно витрачали кошти, які надавав позивач. Відповідачка по два місяці проживала у позивача в Греції по його запрошеннях в його помешканні за його кошти. В свою чергу позивач приїздив на Україну, де сторони знімали квартиру у м. Києві та спільно там проживали. Їх стосунки розвивалися так, що вони мали намір укласти шлюб. Для того щоб відповідачка могла частіше приїздити до позивача, за проханням останнього, вона звільнилася з роботи і проживала на кошти, які їй надсилав позивач. Тобто між сторонами були любовні стосунки. Це стверджується поясненнями сторін, постановою від 05 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження. Позивачка не заперечує щодо отримання нею коштів від позивача у розмірі:4800 Євро- 02.1 1.201І р.; 5500 Євро - 02.12.2011р.; 5000 Євро-29.12.2011р.; 800 Євро - 04.12.2012р.; 1000 Євро-07.01.2013р.; 1300 Євро -12.03.201Зр.; 800 Євро -05.04.2013р.; 1300 Євро-12.06.201Зр.; 1100 Євро-03.07.2013р, які їй надсилав позивач для її витрат і ці кошти вони також витрачали на спільне проживання як на Україні так і в Греції. За ці кошти вона приїздила до нього в Грецію, вони подорожували по Греції, їздили в Болгарію тощо. Частиною першою ст.. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В договорі обов'язково мають бути визначені його істотні умови, тобто ті умови, при відсутності яких договір не може вважатися укладеним (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.. 1047 ЦК України). Отже, договір позики між сторонами повинен бути укладений у письмовій формі, або підтверджений іншими документами на підтвердження його умов та передачі грошових коштів. Представник позивача надав суду копії банківських документів про перерахунок коштів. Проте він не надав документів на підтвердження, що ці кошти перераховані в зв'язку з укладенням договору позики, умов укладення позики. Відповідачка не заперечує проти перерахування позивачем та отримання нею 21 600 євро за період з 02.11.2011 року по 03.07.2013 року, однак стверджує, що ці кошти були витрачені на спільні потреби при спільному проживанні та під час їхніх стосунків, за обопільною згодою, а не у позику. Щодо надання коштів у позику в розмірі 25000 євро представник позивача надав лише копію банківського рахунку щодо зняття з свого рахунку позивачем цих коштів і не надав будь-яких доказів про передачу їх відповідачці, а також не надав будь-яких доказів на укладення договору позики цих коштів. За таких обставин суд вважає, що договір позики між сторонами не укладався. Посилання позивача на ст.. 530 ЦК України є безпідставним, оскільки ним не доведений факт укладення договору позики між сторонами. Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем та його представником не доведено укладення договору позики між сторонами. Вказане доведене в судовому засіданні поясненням сторін, показаннями свідка, матеріалами справи, вивченими в судовому засіданні. Таким чином, позов не підлягає задоволенню. Судові витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed