Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованость за кредитним договором №017-2008-675 від 17.03.2008 року у розмірі 60114,68 дол. США, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17.03.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №017-2008-675 на суму 135000,00 доларів США з терміном повернення кредиту до 10.03.2035 року. Зазначений кредит отримано на придбання майна. 19.05.2009 року між позивачем та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до Кредитного договору №017-2008-675 від 17.03.2008 року. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, [PERSON] зобов`язався погасити кредит, сплатити проценти за користування ним в розмірі 12,95% річних до введення Предмету іпотеки в експлуатацію та в розмірі 12,45% річних після введення Предмету іпотеки в експлуатацію. Згідно п.п.1.1.1 Кредитного договору, за користування коштами понад встановлений строк (або термін його погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 38,85% річних до введення Предмету іпотеки в експлуатацію та 37,35% річних після отримання правовстановлюючих документів на Предмет іпотеки та надання їх Кредитору. Відповідно до п.2.4. Кредитного договору Позичальник зобов`язався щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів, шляхом зарахування до такої дати (включно) відповідної суми коштів на поточний рахунок. У відповідності до п.2.5, сплата щомісячного платежу та процентів здійснюється позичальником відповідно до Графіка погашення. У порушення умов Договору, відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого допустив прострочену заборгованість за кредитом, що станом на 20.04.2015 року становить 60114,68 доларів США, та складається з 490 доларів США простроченої заборгованості по сумі кредиту, 53886,40 доларів США суми дострокового стягнення кредиту, 5674,84 доларів США відсотків та 63,44 доларів США підвищених відсотків. З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідачем [PERSON] за вищевказаним кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №017-2008-675-Р від 17.03.2008р., згідно якого поручитель на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед Банком відповідати за зобов`язання [PERSON] у повному обсязі. 19.05.2009 року між позивачем та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до Догорову поруки №017-2008-675-Р від 17.03.2007 року. У зв`язку із допущеною відповідачами заборгованістю позивач звернувся до суду. До суду також звернулася [PERSON] із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати недійним Кредитний договір №017-2008-675 від 17.03.2008 року та Додаткову угоду до нього №1 від 19.05.2009 року, укладені між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , Договір поруки №017-2008-675-Р від 17.03.2008 року та Додаткову угоду до нього №1 від 19.05.2009 року, укладені між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] . В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликається на те, що Кредитний договір та Договір поруки від імені Банку підписано особою від імені Куліша Т.Л. , який не мав повного обсягу цивільної дієздатності на вчинення таких дій, а також вважає, що відсутнє фактичне волевиявлення Банку на укладання вказаних договорів. [PERSON] також звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати недійсним Кредитний договір №017-2008-675 від 17.03.2008 року та Додаткову угоду до нього №1 від 19.05.2009 року, укладені між ним та ПАТ «Універсал Банк». В обґрунтування покликається на те, що Кредитний договір слід визнати недійсним, оскільки він укладений в іноземній валюті, що суперечить законодавству України. Окрім того, стверджує, що у сторін договору на момент його укладення була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла сторонам використовувати іноземну валюту як засіб плати при виконанні своїх зобов`язань за кредитним договором. У судовому засіданні представник позивача Червінський І.М. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, покликаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві, у задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити, вважає такі безпідставними. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» заперечив, просив у задоволенні таких відмовити, покликаючись на те, що жодної досудової вимоги до відповідачів банк не направляв. Крім того, стверджує, що меморіальний ордер, долучений банком до позовної заяви є неналежним, недопустимим та недостовірним доказом. Також стверджує, що виписка з особового рахунку не може прийматися судом до уваги, оскільки така є похідним документом до меморіального ордеру, якого на його дуку не існує. Зустрічні позовні заяви [PERSON] та [PERSON] просив задовольнити, покликаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги Банку заперечив, просив відмовити у їх задоволенні. Зустрічні позовні заяви [PERSON] та [PERSON] просив задовольнити, покликаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» підлягають до часткового задоволення, у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.03.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №017-2008-675 на суму 135000,00 доларів США з терміном повернення кредиту до 10.03.2035 року. Зазначений кредит отримано на придбання майна. 19.05.2009 року між позивачем та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до Кредитного договору №017-2008-675 від 17.03.2008 року. Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу частина друга статті 1050 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З долученого до матеріалів справи Меморіального ордеру №0172926USD000286 від 17.03.2008 року вбачається, що на рахунок [PERSON] було переведено 135000,00 доларів США. Факт передачі коштів банком відповідачу [PERSON] також стверджується випискою з особового рахунку за 17.03.2008 року. Покликання сторони відповідача про те, що кредитні кошти надавалися у національній валюті, суд до уваги не бере, оскільки у самому ж кредитному договорі валютою зобов`язання вказано долар США. Суд бере до уваги також і наданий ПАТ «Універсал Банк» розрахунок заборгованості за кредитним договором №017-2008-675 від 20.04.2015 року, з якого вбачається, що [PERSON] здійснював оплату щомісячних платежів у іноземній валюті - доларах США. Окрім того, предметом кредитного договору, укладеного між сторонами були кредитні кошти у сумі 135000,00 доларів США. Кредитний довір недійсним не визнавався. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відтак, суд приходить до висновку, що зобов`язання [PERSON] повинно виконуватися у іноземній валюті - доларах США. Позивач пред`являючи позовні вимоги до відповідача [PERSON] покликається на те, що [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого допустив прострочену заборгованість за кредитом, що станом на 20.04.2015 рік становить 60114,68 доларів США, та складається з 490 доларів США простроченої заборгованості по сумі кредиту, 53886,40 доларів США суми дострокового стягнення кредиту, 5674,84 доларів США відсотків та 63,44 доларів США підвищених відсотків. Згідно з п.1.2 Кредитного Договору №017-2008-675 строк кредитування становить період з дати надання кредиту по 10.03.2035 року включно. Пунктом 5.2.5 Кредитного договору сторони погодили, що у випадку настання обставин, зокрема прострочення сплати чергового платежу за Кредитом та/або процентів за користування Кредитом понад 2 місяців, та направлення Кредитором на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення Кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) Позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення Кредитором Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. Частиною 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до п.2.4. Кредитного договору Позичальник зобов`язався щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів, шляхом зарахування до такої дати (включно) відповідної суми коштів на поточний рахунок. У відповідності до п.2.5, сплата щомісячного платежу та процентів здійснюється позичальником відповідно до Графіка погашення. У зв`язку із тим, що [PERSON] допустив прострочення сплати чергового платежу ПАТ «Універсал Банк» звернувся із позовною заявою про дострокове стягнення суми кредиту. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції). 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». З матеріалів справи вбачається, що кредитування здійснювалося на споживчі потреби, а саме на придбання квартири, що також ствердили сторони по справі. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16). Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Наведені приписи дають підстави вважати, що ч.10 ст.11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Однак, ПАТ «Універсал Банк» не дотримав установлений порядок дострокового повернення коштів - не направив вимогу [PERSON] про таке повернення. Представник позивача в ході судового розгляду не заперечив того факту, що вимоги [PERSON] про дострокове повернення боргу банк не надсилав, а відтак, суд приходить до висновку, що за Кредитним договором не настав термін виконання зобов`язання в повному обсязі. У зв`язку із чим, підставним є стягнення лише простроченої заборгованості за кредитом та процентами. Така ж позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №638/13683/15-ц Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, [PERSON] зобов`язався погасити кредит, сплатити проценти за користування ним в розмірі 12,95% річних до введення Предмету іпотеки в експлуатацію та в розмірі 12,45% річних після введення Предмет іпотеки в експлуатацію. Згідно п.п.1.1.1 Кредитного договору, за користування коштами понад встановлений строк (або термін його погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 38,85% річних до введення Предмету іпотеки в експлуатацію та 37,35% річних після отримання правовстановлюючих документів на Предмет іпотеки та надання їх Кредитору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь ПАТ «Універсал Банк» 490 доларів США простроченої заборгованості по сумі кредиту, 5674,84 доларів США відсотків та 63,44 доларів США підвищених відсотків. Щодо вимог ПАТ «Універсал Банк» до поручителя [PERSON] про солідарну відповідальність, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимоги позивача до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити у зв`язку із наступним. З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідачем [PERSON] за вищевказаним кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №017-2008-675-Р від 17.03.2008р., згідно якого поручитель на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед Банком відповідати за зобов`язання [PERSON] у повному обсязі. 19.05.2009 року між позивачем та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до Догорову поруки №017-2008-675-Р від 17.03.2007 року. Відповідно до Договору поруки №017-2008-675-Р від 17.03.2008 року Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору №017-2008-675 від 17.03.2008 року в повному обсязі. Згідно п.4.2 Договору поруки порука припиняється із припиненням всіх зобов`язань Боржника за Основним договором, що забезпечуються такою порукою. Статтею 251 ЦК України встановлено поняття строку, а саме: строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). А календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України). З огляду на вказане у договорах поруки сторони не встановили її строк у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку треба застосовувати припис частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції чинній на момент виникнення правовідносин між сторонами. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. (така ж позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), а також постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц). Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). Згідно з п.2.2 Договору поруки у випадку невиконання Боржником своїх зобов`язань за Основним Догвором Кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до Поручителя, які є обов`язковими до виконання Поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом з повідомленням про його вручення). У судовому засіданні представник позивача стверджував, що ПАТ «Універсал Банк» звертався до [PERSON] із вимогою про погашення заборгованості [PERSON] . Однак, до позовної заяви позивачем не долучено жодного підтвердження вказаних аргументів. У зв`язку із чим, слід вважати, що позивач реалізував право на пред`явлення вимоги до поручителя [PERSON] шляхом подання позову до суду 04.06.2015 року. Відповідно до п.2.4 Кредитного договору №017-2008-675 від 17.03.2008 року погашення основної суми Кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати Позичальником щомісячних платежів. При цьому, Кредитним договором встановлено, що під терміном «дата погашення щомісячних платежів» сторони розуміють останній робочий день, що передує «10» числу кожного місяця. Під терміном «дата прострочення сплати суми основного боргу» сторони розуміють перший календарний день, що слідує за вищевказаною датою погашення щомісячного платежу. Таким чином, сторони Кредитного договору встановили, що основне зобов`язання позичальник виконує через окремі зобов`язання з внесення однакових платежів відповідного числа кожного місяця протягом строку кредитування. Тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитних договорів вносити періодично, слід обчислювати з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Іншими словами, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після спливу шести місяців з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання. Така позиція узгоджується і з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.05.2020 року у справі №638/13683/15-ц. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №017-2008-675 від 17.03.2008 року датою прострочення сплати суми основного боргу [PERSON] за Основним договором є 11.11.2014 року. Враховуючи те, що ПАТ «Універсал Банк» звернувся із позовною вимогою до [PERSON] лише 04.06.2015 року після спливу 6-ти місячного строку після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, порука вважається припиненою. Відтак, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості слід відмовити. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними Кредитного договору та Договору поруки, суд приходить до висновку, що такі не підлягають задоволенню у зв`язку із наступним. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання Кредитного договору недійсним покликається, зокрема на те, що Кредитним договором закріплено валюту зобов`язання замість гривні - долар США, а також на те, що у сторін договору на момент його укладення була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла сторонам використовувати іноземну валюту як засіб плати при виконанні своїх зобов`язань за кредитним договором. Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1, 3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Частинами 1, 3, 5, 6 ст.203 ЦК України регламентовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. [PERSON] , підписуючи Кредитний договір №017-2008-675 від 17.03.2008 року, погодився на надання і повернення кредиту в іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що покликання [PERSON] у зустрічній позовній заяві на недійсність Кредитного договору не знайшли свого підтвердження, відтак у даних вимогах [PERSON] слід відмовити. Щодо вимог [PERSON] про визнання Кредитного договору та Договору поруки недійсними з підстав того, що Кредитний договір та Договір поруки від імені Банку підписано особою від імені Куліша Т.Л. , який не мав повного обсягу цивільної дієздатності на вчинення таких дій, а також вважає, що відсутнє фактичне волевиявлення Банку на укладання вказаних договорів, суд приходить до наступного висновку. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 Цивільного кодексу України). Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися також на акті органу юридичної особи. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до ч.3 ст.62 ЦПК України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами. Згідно із статтею 245 Кодексу, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, форма довіреності може бути звичайною письмовою або письмовою нотаріальною. Нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін. Кредитний договір №017-2008-675 від 17.03.2008 року та Договір поруки №017-2008-675-Р від 17.03.2008 року укладені від імені ВАТ «Універсал Банк» в особі Керуючого Львівським відділенням №1 Куліш Т.Л., який діє на підставі довіреності від 23.11.2007 року, виданої у порядку передоручення та зареєстрованої в реєстрі за №9923, довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П. Враховуючи те, що вказана довіреність на момент укладення договорів скасована не була, посвідчена та зареєстрована у порядку, передбаченому законодавством України, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Більше того, такі вимоги у неї виникли лише після пред`явлення банком позовної заяви до суду, до того і вона і [PERSON] укладені договори виконували, а відтак, вважали такі законними. Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Рronina V. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» підлягають частковому задоволенню, слід стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6228,28 доларів США, що складається з 490 доларів США простроченої заборгованості по сумі кредиту, 5674,84 доларів США відсотків та 63,44 доларів США підвищених відсотків, у позовних вимогах, які пред`явлені в частині стягнення заборгованості з [PERSON] слід відмовити. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договорів недійсними слід відмовити. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договорів недійсними слід відмовити. Згідно з ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial