Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 жовтня 2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір фінансового лізингу № 4178, на виконання умов якого [PERSON] надав, а ТОВ «Єврокар Україна» отримало грошові кошти у розмірі 25000 грн. Оскільки всупереч вимогам чинного законодавства України укладений між сторонами договір фінансового лізингу не було посвідчено нотаріально, а отже є нікчемним, про що на час його підписання позивачу не було відомо, він просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 25000 гривень за договором фінансового лізингу № 4178 від 30.10.2017 року та судові витрати в розмірі 320 гривень. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову з підстав у ньому викладених. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, тому суд, враховуючи вказані обставини, вважає недоцільним подальше відкладання справи, та на підставі статті 280 ЦПК України вважає за можливе провести розгляд справи в заочному порядку. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 30 жовтня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір фінансового лізингу № 4178, предметом якого є ттранспортний засіб, визначений у додатку № 2 (а.с. 5-19). На виконання умов якого позивачем було перераховано на рахунок відповідача авансовий внесок у розмірі 25000 гривень, що підтверджується квитанцією № ПН8966 від 30 жовтня 2017 року, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 20). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки правовідносини, які виникають з договору фінансового лізингу регулюються також положеннями Цивільного Кодексу України про найм, суд дійшов висновку, що договір фінансового лізингу укладений з фізичною особою підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 220 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначене узгоджується також із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та у постанові №6-648цс16 від 18 січня 2017 року, які відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України мають враховуватись судом. Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою, крім цього суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини в контексті викладених норм права, оцінюючи надані суду докази, враховуючи, що договір фінансового лізингу №4178 від 30 жовтня 2017 року, укладений між сторонами, не був посвідчений нотаріально, але що є обов'язковим для таких договорів, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв'язку із чим даний позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору у розмірі 320 гривень.

Outcome: approved