Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Згідно позовних вимог [PERSON] просить суд визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком №38 по вул.Виноградній в с.Курячі Лози Кривоозерського району Миколаївської області. Ухвалою судді від 15 січня 2019 року до участі в справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Кривоозерську районну державну адміністрацію Миколаївської області як орган опіки та піклування В підготовчому засіданні позивач, його представник позов підтримали. Відповідач в суді позов визнала, не заперечувала проти його задоволення, підтвердивши, що з 2015 року вона разом із неповнолітнім сином [PERSON], [INFO] не проживають та не користуються спірним приміщенням. Представник органу опіки та піклування в суді не заперечувала проти задоволення позову. За положеннями ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому засіданні. Вислухавши сторони, представника органу опіки та піклування, дослідивши надані письмові докази, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку №38, що знаходиться в с.Курячі Лози Кривоозерського району Миколаївської області по вулиці Виноградна, що підтверджується даними договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Кривоозерської державної нотаріальної контори Миколаївської області 26 жовтня 2012 року (а.с.5-6) та витягу про держану реєстрацію прав №36316202, виданого Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації 19 листопада 2012 року (а.с.9). Відповідно до положень ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. За положеннями ст.41 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Положеннями ст.47\~Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положень ст.9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Згідно довідки №267, виданої виконкомом Курячелозівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області 13 лютого 2017 року (а.с.13) місце проживання [PERSON],\~[INFO]\~та [PERSON],\~[INFO]зареєстроване в [INFO], але понад два роки за вказаною адресою не проживають. Факт непроживання відповідачки з неповнолітнім сином -\~[PERSON],\~[INFO]у спірному житлі підтверджуються також даними акта №1109, складеного депутатом Курячелозівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області 10 грудня 2018 року (а.с.12). Відповідно до статті 72\~ЖК Української\~РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72\~ЖК Української\~РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК Української\~РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Згідно положень ч.1 ст.82\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню. Оцінюючи в сукупності надані до суду докази, врахувавши те, що дії відповідача стосовно визнання позову та підтвердження факту фактичного проживання в іншому житловому приміщенні більше одного року не суперечать закону та не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, що в силу положень ч.4 ст.206\~ЦПК України є підставою для задоволення позову.

Outcome: approved