Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] разом з ним. Стягнути з відповідача аліменти на його користь на утримання синів в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення повноліття [PERSON], потім у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення повноліття [PERSON], але при цьому не менше 50% від встановленого законом прожиткового мінімуму на кожну дитину. Вимоги обгрунтував тим, що він та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя мають двох дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Проживали вони однією сім'єю в селі Дмитрівка Знам'янського району Кіровоградської області. При цьому, протягом останніх років мати дітей веде незвичний спосіб життя, який називає «працевлаштуванням» і проживає за межами території України, діти проживають разом з ним. Усі умови для належного розвитку, виховання та навчання синів він створює самостійно, забезпечує дітей за рахунок власних коштів, приймає активну і безпосередню участь у їхному вихованні та житті. Фактично вже понад рік [PERSON] взагалі не приділяє дітям уваги і турботи, ніяким чином з ними не спілкується, участі у вихованні не приймає, їх життям не цікавиться і матеріальної допомоги на їх утримання не надає. З огляду на зазначене вважає, що відповідач свідомо ухиляється від виховання та належного виконання своїх батьківських обов'язків щодо синів [PERSON] і [PERSON] не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, що негативно впливає на їх психоемоційний стан як складової виховання. Оскільки діти постійно проживають разом з ним та знаходяться на його утриманні і вихованні, а спосіб життя їх матері може негативно вплинути на можливість дітей навчатися та мати пристойні умови проживання та розвитку, позивач вважає, що діти і в подальшому повинні проживати разом з ним, а відповідач на їх утримання має сплачувати аліменти. Вказав, що знайти спільну мову з колишньою дружиною щодо того з ким проживатимуть діти в подальшому він не може. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визав. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, вказавши, що дітям доцільніше проживати разом з батьком. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача та третьої особи, а також думку малолітнього сина сторін [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 13 жовтня 2006 року пербували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровограської області від 15 червня 2017 року (а.с.65) Від спільного життя мають двох дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 5,6). Відповідно до довідок виданих [PERSON] сільською радою 31 травня 2017 року, [PERSON] згідно погосподарського обліку облуковується та проживає за адресою: [INFO]. До складу його сім'ї входять син [PERSON], [INFO], син [PERSON] віталійович, [INFO]. [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою, але другий рік поспіль проживає поза межами території України (а.с. 9,10). На відповідача та позивача [PERSON] сільською радою надані характеристики, за якими [PERSON] характеризується позитивно, на утриманні має двох малолітніх дітей, до виховання яких ставиться з особливою відповідальністю, створює всі умови для їх належного проживання та утримання. Приводів до міліції не мав. В свою чергу, [PERSON] зарекомендувала себе з негативної сторони як мати. До виконання батьківських обов'язків ставиться безвідповідально, другий рік поспіль проживає поза межами території України, залишивши дітей на утриманні та вихованні батька. Вихованням, навчанням та дозвіллям дітей вона не цікавиться. Довідка з місця роботи позивача та службова характеристика свідчать про те, що [PERSON] з 05 червня 2013 року працює старшим пожежним рятувальником 18 державної пожежно-рятувальної частини Управління ДСНС України в Кіровоградській області. За період роботи зарекомендував з позитивної сторони (а.с.63,64). З наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що [PERSON] у період з 01 січня 2016 року по 08 вересня 2017 року неодноразово, періодично здійснювала перетин державного кордону України в напрямку Російської федерації і у зворотньому напрямку (а.с.42). З актів обстеження матеріально-побутових, санітарно гігієнічних умов проживання сім'ї складених 11 травня 2016 року, 27 жовтня 2016 року та 21 квітня 2017 року вбачається, що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком у належному йому будинку по вулиці Кільцева, 19 в селі Дмитрівка. Будинок знаходиться у належному стані складається з 4-х жилих кімнат, які облаштовані необхідними меблями і предметами побутового вжитку, є куточок для приготування уроків. Опалюється будинок природним газом. Підсобне господарство не ведеться, змельна ділянка обробляється, є запас продуктів харчування. Мати дітей [PERSON] відсутня тривадий час, приїздить дуже рідко. Батько дітей прикладає всі зусилля для належного утримання і виховання дітей, доход сім'ї складає 5600 грн. У зв'язку з відсутністю матері, сім'я знаходиться під контролем органу опіки та піклування (а.с. 13,14,15). Дитина [PERSON] навчається у [PERSON] загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №2, проявив себе виключно з позитивної сторонни. Його батько веде здоровий спосіб життя, дуже відповідальний, небайдужий, активний, користується заслуженною повагою серед дітей і батьків класу. Мама [PERSON] рідко цікавиться справами сина, за останній рік не була на жодних зборах та шкільниХ святах. (а.с.16). Дитина [PERSON] виховується у ДНЗ «Івушка», ним опікується батько та бабуся. Батько дитини характеризується тільки з позитивної сторони, мати вихованням [PERSON] не займається, дошкільний заклад не відвідує, життям дитини не цікавиться (а.с.17). За результатами психолого педагогічного дослідження психоемоційного стану дітей встановлено, що батько є для них авторитетом, піклується про них, готує їжу, тобто належно виконує як матеріальну так і виховну функцію. У [PERSON] по відношенню до матері спостерігається вияв негативниї емоцій - образи та байдужості (а.с. 18). Знам'янською районною державною адміністрацією як органом опіки та піклування 15 червня 2017 року, прийнято рішення, яким місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] визначено разом з батьком [PERSON] (а.с. 20). Допитаний у судовому засіданні малолітній [PERSON] пояснив, що бажає проживати з батьком. Відповідно до положень ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Згідно з ч.2 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 цього ж Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З урахуванням того, що малолітні діти проживають разом з батьком, який здійснює за ними догляд, утримує, виховує, забезпечує духовний і моральний розвиток, а відповідач правом надання доказів на спростування доводів позивача не скористалася, позовні вимоги стороною відповідача фактично визнано, між батьками по суті досягнуто домовленості про місце проживання їх малолітніх дітей; встановивши відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення дітей з батьком, суд вважає доцільним визначити місце проживання дітей разом з батьком [PERSON] При цьому, суд відзначає, що майбутнє проживання дітей за місцем проживання батька, не впливає на обсяг прав матері та не звільняє від обов'язків щодо дітей. У відповідності з ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Мати й надалі залишається законним представником дітей і має такий же обсяг прав. Відповідно до ч.1, 2 ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на його користь на утримання малолітніх синів, суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України (далі СК України) батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція ООН про права дитини (прийнята й відкрита для підписання, ратифікації та приєднання резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від\~ 20 листопада 1989 року, набула чинності для України з 27 вересня 1991 року), визначає пріоритет у суспільстві інтересів дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 6 Конвенції містить принцип щодо необхідності забезпечення у максимально можливій мірі виживання та здорового розвитку дитини. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» не повинен перевищувати 50 % заробітної плати цієї особи (абз. 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року). Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. За приписами ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Верховний Суд України 16 жовтня 2016 року у справі №6-1798цс16 зробив правовий висновок, відповідно до якого аліменти на двох і більше дітей визначаються судом у єдиній частці від заробітку (доходу) батька, а не в будь-який інший спосіб на розсуд суду. При вирішенні питання про стягнення аліментів, суд відповідно до ч.1 ст.182 СК України має враховувати: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання її двох неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], суд приймає до уваги вимоги ст.182 СК України, дійсні обставини у справі, зокрема те, що відповідач не заперечує проти стягнення з неї аліментів на утримання двох дітей, відсутні дані стосовно незадовільного стану здоров'я відповідача чи знаходження на її утриманні інших дітей або непрацездатних членів сім'ї, яких вона зобов'язана утримувати, а також ненадання нею матеріальної допомоги на утримання синів [PERSON] та [PERSON], які знаходяться на утриманні позивача, матеріальне становище сторін та приходить до висновку про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання їхніх спільних дітей, визначивши їх розмір, як того вимагає положення ст.183 СК, в єдиній частці від заробітку батька в межах заявлених позовних вимог - у частині, що становитиме 1/3. На думку суду, такий розмір аліментів є законним та достатнім для забезпечення утримання неповнолітніх дітей, оскільки рівнозначний обов'язок щодо їх утримання статтею 141 СК України покладається як на відповідача, так і на позивача у справі. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць, в силу ст.367 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 грн. сплачений ним за подання до суду позову в частині позовної вимоги про визначення місця проживання дітей, а судовий збір щодо стягнення аліментів підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial