Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що працював головою правління ГК № 15 з 29.03.2008 року. 24.11.2012 року його достроково звільнено з займаної посади. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01.08.2013 року його звільнення визнано незаконним, змінено формулювання причин звільнення та визнано його звільненим з роботи з 29.03.2013 року у зв'язку з закінченням строку повноважень та стягнуто з ГК № 15 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7 077,69 грн. вказував, що на день звільнення з ним не було проведено повний розрахунок. На день звільнення 24.11.2012 року він мав 111,793 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки. Відповідач мав виплатити йому при звільненні компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3 511,41 грн., проте цього не зробив. З урахуванням наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3 511,41 грн. В подальшому позивач зменшив свої вимоги та просив стягнути з відповідача 1 925,41 грн. компенсації за невикористану відпустку в розмірі 64 календарні дні. В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, наведених у заяві, просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Вказував, що за період роботи позивача в ГК № 15 з 29.03.2008 року по 24.11.2012 року припадає 5 повних відпусток терміном 120 календарних днів, 2 з яких позивач використав в повному обсязі, що підтверджується відповідними наказами. Залишок відпусток становить 72 дні. Компенсація за вказану невикористану відпустку становить 1 774,87 грн.. Проте, вказана сума увійшла в суми коштів, стягнутої з ГК № 15 рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01.08.2013 року. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши та перевіривши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з наказом від 29.03.2008 року № 1 [PERSON] приступив до виконання обов'язків голови правління ГК № 15. 24.11.2012 року позивач звільнений з роботи у відповідності до ст. 36 КЗпП України. Вказане підтверджується копією трудової книжки позивача. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01.08.2013 року задоволено частково позов [PERSON] до ГК № 15 про визнання недійсними та скасування протоколів загальних зборів (конференції) членів кооперативу, рішення і наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади голови правління ГК № 15; визнано незаконним та скасовано рішення позачергової конференції уповноважених ГК № 15 від 24.11.2012 року про звільнення [PERSON] з посади голови правління ГК № 15; зобов'язано внести зміни до трудової книжки [PERSON] та вважати його звільненим з 29.03.2013 року у зв'язку з закінченням повноважень голови правління; стягнуто з ГК № 15 на користь [PERSON] 7 077,69 грн. за час вимушеного прогулу. Вказане рішення суду набрало законної сили та згідно з приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені даним судовим рішенням, не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Положеннями ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Статтею 6 Закону України «Про відпустки» та ст. 75 КЗпП України визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно з наказом від 02.06.2012 року № 28-О позивачу було надано чергову відпустку з 04.06.2012 року терміном 24 дні. Відповідно до наказу від 04.07.2012 року позивачу було надано чергову відпустку з 04.07.2012 року терміном 24 дні. Відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір Належних та допустимих доказів існування невикористаної позивачем щорічної основної відпустки та її терміну останнім суду представлено не було. Сторонами не було надано до матеріалів справи особової картки працівника форми № П-2, затвердженої наказом Держкомстату та Міноборони України від 25.12.2009 року № 495/656, з якої можна було б достеменно встановити вказані обставини. Твердження позивача щодо терміну невикористаної ним відпустки за період роботи в ГК № 15 з 29.03.2008 року по 24.11.2012 року в ході розгляду справи постійно змінювались. Не виявилось можливим встановити дані обставини і з документів наданих відповідачем. Так, згідно з письмовими запереченнями відповідача позивач за період роботи в ГК № 15 мав право на 120 календарних днів щорічної основної відпустки, 48 з яких він використав в 2012 році. В той же час, відповідачем надано суду розрахунки за підписом бухгалтера ГК № 15 та скріплені печаткою юридичної особи, з яких вбачається, що позивач мав право на 112 календарних днів щорічної основної відпустки. Відповідно до приписів п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи. Положеннями п. 2, 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Нарахування виплат за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Позивачем не було надано суду належних доказів розміру місячного заробітку в сумі 890,00 грн., з якого він виходив при обрахунку розміру компенсації за невикористану відпустку, за весь період його роботи в ГК № 15. Згідно з приписами Порядку обчислення середньої заробітної базою для обрахунку компенсації за невикористані відпустки є сума заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців. В матеріалах справи наявні докази розміру місячного заробітку позивача лише у 2012 році, в якому останнього звільнено з роботи. Докази розміру місячного заробітку за 2008, 2009, 2010, 2011 роки позивачем суду не надані, що унеможливлює проведення розрахунку компенсації за невикористану відпустку. Водночас, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача щодо врахування компенсації за невикористані позивачем 64 календарні дні відпустки в сумі, яка була стягнута з ГК № 15 на користь позивача рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01.08.2013 року, оскільки питання стягнення такої компенсації не було предметом спору, який розглядався судом. З вказаного рішення суду вбачається, що з ГК № 15 на користь [PERSON] було стягнуто виключно середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.11.2012 року по 01.08.2013 року, що становить 171 робочий день, в сумі 7 077,69 грн., з розрахунку середнього заробітку за 1 робочий день в сумі 41,39 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed