Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обгрунтування позовно позовної заяви, позивач вказує, що 15 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у письмовій формі у вигляді розписки, згідно з яким [PERSON] передала останньому в борг 6000 (шість тисяч) доларів США. [PERSON] не сплатив борг за розпискою. На прохання позивача про повернення боргу відповідач не відповідає та не реагує. Кошти повертати відмовляється. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2018 року справу прийнято до провадження судді Науменко А.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2018 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду. 18.09.2018 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів, також відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року справу направлено для проведення експертизи, призначеної згідно ухвали Приморського районного суду м .Одеси від 04.10.2017 року. 04.03.2019 року до суду надійшло клопотання від завідувача сектором ТБ та ІВД ЛКД [PERSON] про надання додаткових матеріалів необхідних для проведення експертизи та рахунок № 19-463/45. 10.05.2019 року від ОНДІСЕ надійшов лист про залишення ухвали про проведення експертизи без виконання у зв`язку з відсутністю сплати за проведення експертизи та невиконання клопотання експерта. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від13 травня 2019 року провадження по справі відновлено. 26.06.2019 року від відповідача по справі надійшло клопотання про доручення оригіналу квитанції про оплату проведення експертизи за рахунком від 14.02.2019 № 19-463/45 до матеріалів справи № 522/24521/16-ц. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2019 року справу направлено для проведення експертизи. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2020 року провадження по справі відновлено. Ухвалою Приморського районного суду м .Одеси від 10 жовтня 2019 року по справі № 522/24521/16 призначено судово-почеркознавчу експертизу. 22.12.2020 року від Одеського-науково-дослідного експертно-криміналістичного центру до суду наданий висновок експерта. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2020 року провадження по справі відновлено та призначено справу до розгляду. 09.02.2021 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про виклик експерта. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2021 року клопотання про виклик експерта задоволено. У судове засідання призначене на 09.03.2021 року експерт з`явився та надав суду особисті пояснення. У судове засідання призначене на 25.03.2021 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Позивач на позові наполягав, вказав, що просить суд розглядати справу в межах позовних вимог, розрахунок заборгованості проводити від суми боргу відповідно до ставки НБУ. Відповідач проти позову заперечував, просив суд ухвалити рішення врахувавши заперечення викладені у відзиві. Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 15 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у письмовій формі у вигляді розписки, згідно з яким [PERSON] передала останньому в борг 6000 (шість тисяч) доларів США. Згідно висновку експерта №521-П від 14.12.2020 року судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам справи №522/24521/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості - рукописні записи розписки від 15.04.2012 року виконані самим [PERSON] .. З цих підстав суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини в результаті укладеного між ними договору позики коштів в розмірі 6000 доларів США. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник Ревіка Дмитро Юрійович., не виконавши належним чином, взяті на себе за договором позики від 15.04.2012 року зобов`язання, на вимогу позикодавця повинна сплатити останньому борг у розмірі 6000,00 доларів США. Щодо вимог стягнення з [PERSON] суми процентів у розмірі 3468,92 доларів США. Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Позивач надає суду розрахунок заборгованості за розпискою у сумі 6000 доларів США виходячиіз рівня облікової ставки НБУ. З таким розрахунком суд погодитися не може з огляду на наступне. За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.( Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц) Таким чином,\~суд вважає\~позовні вимоги\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~стягнення заборгованості задовольнити частково.

Outcome: partial