Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що Ставищанській сільській раді на праві власності належить земельна ділянка площею 0,5000 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови за адресою: село Ставище, вулиця Житомирська, 88, кадастровий номер 1820986001:01:001:6101. На цій земельній ділянці знаходиться будівля лазні, яка належить відповідачці. На пропозицію укласти договір оренди цієї земельної ділянки відповідачка не реагує, використовуючи земельну ділянку без встановлених законом підстав, не оплачуючи користування землею, внаслідок чого сільська рада не отримує до бюджету належні їй платежі. Посилаючись на ст.124, 125, 152 Земельного кодексу України, позивач просить спонукати відповідачку по укладанню з позивачем договору оренди вищевказаної земельної ділянки. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, додатково пояснив, що сільська рада виносила рішення про зобовязання голови ради укласти договір оренди, після чого проект договору та акти визначення меж ділянки та її приймання-передачі надсилались відповідачці, яка відповіді не надала. Пояснив, що не має упевненості щодо норми права, яка передбачала б саме такий спосіб захисту порушених прав, як спонукання майбутнього орендаря до укладення договору оренди, проте не бачить іншого способу. Пояснити що саме мається на увазі позивачем під терміном «спонукати», утруднився. При цьому представник позивача поінформований, що відповідачка [PERSON] зареєстрована в якості фізичної особи субєкта підприємницької діяльності, а проект договору, який наданий суду містить умови про комерційне використання земельної ділянки, проте він, від імені позивача, користуючись своїми повноваженнями, визначеними ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, наполягає на розгляді судом справи за позовом до [PERSON] саме як до фізичної особи власника нерухомого майна, не враховуючи її статус субєкта підприємницької діяльності, в порядку цивільного судочинства. Відповідачка у судове засідання повторно не зявилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином за зареєстрованим місцем мешкання. Про причини неявки до суду не повідомила, заперечень проти позову та доказів не подала. Спираючись на норми ст. 169, 224-225 ЦПК України, за згодою представника позивача, судом ухвалено проводити по справі заочний розгляд з винесенням заочного рішення на підставі доказів наданих позивачем. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані докази, суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Позивач, з 08 червня 2015 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08 червня 2015 року, зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0,5 га за адресою: Житомирська область, Брусилівський район, село Ставище, вулиця Житомирська, 88, кадастровий номер 1820986001:01:001:6101. Згідно поданим позивачем доказам, відповідачка [PERSON], з 12 червня 2006 року, на підставі договору купівлі-продажу, є власником будівлі лазні, розташованої за адресою: Житомирська область, Брусилівський район, село Ставище, вулиця Леніна, 88. Дані обставини встановлені з поданої копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №38844131 від 10 червня 2015 року. Позивач в особі Ставищенського сільського голови 04 листопада 2014 року звернувся до [PERSON] з листом, в якому виклав пропозицію терміново зявитись до сільської ради для укладення договору оренди земельної ділянки за адресою: село Ставище, вулиця Житомирська, 88 для ведення комерційної діяльності. Рішенням сорок девятої сесії Ставищенської сільської ради шостого скликання від 25 лютого 2015 року №762, сільському голові було наказано укласти договір оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: село Ставище, вулиця Житомирська, 88 Покликаючись на це рішення сесії, представник позивача в судовому засіданні обґрунтовував законність вимог про спонукання до укладення договору оренди. Договір оренди земельної ділянки та акти приймання-передачі та визначення меж земельної ділянки, подані представником позивача суду не підписані жодною стороною і являють собою проекти або бланки відповідних документів, що не містять ознак письмового правочину. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх поданими доказами в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про безпідставність позову і необхідність відмови у його задоволенню з викладених нижче мотивів. Позовні вимоги заявлені позивачем до [PERSON], як фізичної особи, отже суд розглядає та вирішує справу в межах заявлених вимог, в тому аспекті, що стосуються взаємовідносин між позивачем та відповідачкою, як фізичною особою власником нерухомого майна. З поданих суду доказів та з огляду на положення ч.9 ст.79-1, ст.125 Земельного кодексу України слідує, що на момент коли [PERSON] набула у власність нерухоме майно, земельна ділянка про яку йдеться у позові, ще не існувала в якості обєкта цивільних прав і право власності на неї не було зареєстроване. Право власності позивача на земельну ділянку не було зареєстроване і станом на час ухвалення вищевказаного рішення сільради від 25 лютого 2015 року про укладення договору оренди. Крім того, з поданих позивачем доказів не слідує, що приміщення лазні, яке належить відповідачці розташоване саме на тій земельній ділянці, про яку йдеться у позові, бо згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно, наданих позивачем, ці обєкти нерухомості розташовані за різними адресами: земельна ділянка по вулиці Житомирській, 88, а приміщення лазні відповідачки по вулиці Леніна, 88. Отже між сторонами по справі не встановлено будь-яких зобовязальних чи деліктних відносин і ця обставина, разом з формулюванням предмету позовних вимог не дають можливості встановити ані яке право позивача порушене відповідачкою як фізичною особою, ані який спосіб захисту встановлений законом, він просить застосувати суд. Положення статей 124, 125, 152 Земельного кодексу України, на які покликається позивач, не містять норм, які зобовязували б фізичних осіб до примусового вступу у правовідносини оренди з органом місцевого самоврядування. Формулювання позовних вимог із застосуванням терміну «спонукати» не дозволяє встановити матеріальну норму, яка підлягає до застосування судом прямо, або за аналогією в контексті необхідності дотримання судом принципу правової визначеності. Так, згідно визначенню терміну «спонукати», що міститься у тлумачному словинку-мінімумі української мови [PERSON], [PERSON] (Київ, «Довіра», 2004 р.), синонімами слова «спонукати» є намовляти, переконувати когось до чогось, викликати бажання в когось зробити щось. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ані нормам матеріального права, зокрема, щодо порядку виконання судових рішень, ані принципам діяльності суду взагалі. Щодо вирішення спірних взаємовідносин сторін в аспекті господарської діяльності відповідачки, слід зазначити, що місцеві суди загальної юрисдикції у цивільних справах не уповноважені вирішувати відповідні спори, про що представник позивача, згідно його пояснень суду, свідомий. Юридичні спори між субєктами господарської діяльності вирішуються господарськими судами в межах процесуальних процедур, визначених Господарським процесуальним кодексом України. Що ж до відповідачки, як фізичної особи, то в її діях ознак будь-якого цивільного правопорушення відносно позивача судом не встановлено. Дане заочне рішення суду може бути переглянуто судом, який його постановив за заявою відповідачки, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 19 Конституції України, ст. 1, 2, 11, 15, 16, 509-525 Цивільного кодексу України, ст.79-1, 125 Земельного кодексу України,

Outcome: dismissed