Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що Оліївська сільська рада Житомирського району Житомирської області виділили гр. [PERSON] земельну ділянку, яка накладається на належну йому на праві власності земельну ділянку, на думку позивача, можливість повернення його земельної ділянки через суд втрачена. Позивач зауважив, що виділення належної йому на праві власності земельної ділянки іншій особі позбавило його права власності та заподіяло йому матеріальної шкоди на суму вартості земельної ділянки. Також позивач вказав, що звертався до відповідача з проханням виділити йому аналогічну земельну ділянку або відшкодувати її вартість, однак йому було відмовлено. З огляду на наведене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 47) позивач просить суд стягнути з Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області 872038,42 грн матеріальної шкоди. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності у нього права власності або права користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову (а.с. 18-20). Позивач надав заперечення на відзив, в якому зазначив, що позбавлений можливості здійснювати своє право власності на земельну ділянку у зв`язку з її зайняттям іншим власником та через те, що відповідач не дає можливості для виділення земельної ділянки в натурі на місцевості (а.с. 33-34). 18 лютого 2021 року суд після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог дійшов висновку, що справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, у зв`язку з чим постановив протокольну ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У засідання з`явилися позивач та його представник, які підтримали позов з підстав, зазначених у ньому, а також представник відповідача, яка просила відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з державним актом на право власності на землю серії ЖТ-08-05 № 000860 від 24 лютого 2000 року позивач є власником земельної ділянки в селі Сонячне Житомирського району Житомирської області для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,15 га, яка передана йому на підставі рішення виконкому Кам`янської сільської ради від 13 травня 1999 року (а.с. 6). Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 12 грудня 2011 року у справі № 22ц/0690/3998/11 встановлено, що 21 січня 2009 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га в [ADDRESS] , на підставі рішення Кам`янської сільської ради від 17 жовтня 2008 року, а 29 грудня 2009 року продав цю земельну ділянку [PERSON] (а.с. 3). На думку позивача, виділена гр. [PERSON] земельна ділянка накладається на його земельну ділянку Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України). Земельні відносини в Україні станом на момент виділення позивачу земельної ділянки та момент отримання державного акта регулювалися Земельним кодексом України в редакції від 06 квітня 1999 року (далі - ЗК України). Статтею 6 ЗК України передбачалося право громадян України на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (ч. 1 ст. 17 ЗК України). Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 17 ЗК України відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч. 1 ст. 23 ЗК України). Складання державного акта на право приватної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та товариствам громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим проектом відведення цієї ділянки. Складання державного акта на право приватної власності на землю, на право власності на землю та на право постійного користування землею при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і товариствам громадян всіх видів, у приватну власність, власність чи у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією (п.п. 1.12, 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (далі - Інструкція). Згідно з п. 2.1 Інструкції роботи зі складання державного акта на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею виконуються в такій послідовності: - підготовчі роботи; - встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; - складання кадастрового плану земельної ділянки; - заповнення бланка державного акта. Отже, видачі державного акта передувало встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки. В державному акті серії ЖТ-08-05 № 000860 від 24 лютого 2000 року, який посвідчує право власності позивача на земельну ділянку, нанесено план земельної ділянки площею 0,15 га, який містить усі необхідні елементи, зокрема, опис меж земельної ділянки, поворотні точки меж земельної ділянки, а також лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки. Отже, вказана земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) з визначенням її меж. Позивач зазначає, що на цю земельну ділянку накладається інша земельна ділянка, виділена відповідачем іншій особі, чим йому завдано матеріальну шкоду. Однак, позивач не виконав свій процесуальний обов`язок та не надав доказів для підтвердження цього факту. Позивач заявляв клопотання про призначення експертизи, на вирішення якої поставити питання стосовно наявності накладень на належну йому земельну ділянку, однак суд з ініціативи сторони позивача залишив це клопотання без розгляду (а.с. 40). Також заявник не надав жодних доказів на підтвердження завдання саме відповідачем йому збитків іншим шляхом. Суд вважає за потрібне роз`яснити позивачу, що накладення земельних ділянок, на яке він покликається як на підставу завдання йому збитків, саме собою не може свідчити про наявність майнової шкоди без доведення завдання йому реальних збитків (знищення, пошкодження речі, витрати для відновлення порушеного права) або упущеної вигоди. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, суд вважає за потрібне відмовити позивачу в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю завдання йому збитків відповідачем.

Outcome: dismissed