Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 20.04.2017 р. між ним та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач надав [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 11320 грн, а [PERSON] зобовязався повернути гроші у вказаний строк до 01 травня 2017 року, про що відповідачем була складена розписка. Однак, до теперішнього часу відповідач в рахунок погашення боргу сплатив позивачу лише 3504 грн, решту коштів, а саме 7816 грн [PERSON] не повернув. [PERSON] на адресу [PERSON] направлена претензія від 07.05.2018 р. з вимогою сплати суми основного боргу у розмірі 7816 грн, претензія отримана відповідачем 07.05.2018 р., проте до теперішнього часу відповідач ухиляється від виконання свого грошового зобовязання. У звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики від 20.04.2017 року в сумі 7816 грн та понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у жодне судове засідання не зявився про причину неявки суд не повідомив, хоча був належними чином сповіщений про час та місце судового засідання, що підтверджується судовим викликом, розміщенним безпосередньо на офіційній сторінці Новоайдарського районного суду веб-порталу «Судова влада України» (а.с.44). Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенцію ратифікованоЗаконом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р.) «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку». Верховний Суд України у листі від 25 січня 2006 року № 1-5/45 зазначає, що «критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає в разі нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при переданні або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів для дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів». Розумними вважаються строки, що є об'єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Суд приходить до висновку, що відповідач, який повторно не прибув у судове засідання без поважних причин, зловживає своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. Під зловживанням правом розуміють особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у соціально шкідливих вчинках суб'єкта права, у використанні недозволених конкретних форм у межах дозволеного законом загального типу поведінки, що суперечить цільовому призначенню права. Відповідно до 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що 20.04.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач надав [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 11320 грн, а [PERSON] зобовязався повернути гроші у вказаний строк до 01 травня 2017 року, про що відповідачем була складена розписка (а.с.26) Однак, до теперішнього часу відповідач в рахунок погашення боргу сплатив позивачу лише 3504 грн, решту коштів, а саме 7816 грн [PERSON] не повернув. [PERSON] на адресу [PERSON] направлена претензія від 07.05.2018 р. з вимогою сплати суми основного боргу у розмірі 7816 грн, претензія отримана відповідачем 07.05.2018 р., що підтверджується особистим підписом відповідача (а.с.27-29), проте до теперішнього часу відповідач ухиляється від виконання свого грошового зобовязання. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, суд вважає, що завірена копія розписки [PERSON], яка додана до матеріалів справи є належним доказом у справі та підтверджує передачу грошей [PERSON] відповідачу [PERSON] й укладення договору позики. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] не виконав зобовязання за договором позики, чим порушив умови укладеного договору та обовязки встановлені ст. 1049 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши зібрані по справі докази, враховуючи, що позивачем доведено факт укладення між ним та відповідачем договору позики, позивач довів факт невиконання [PERSON] покладеного на нього договором позики обовязку своєчасно повернути грошові кошти, відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, доказів на спростування доводів позивача не надав, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. За ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Також на підставі ст.\~141\~ЦПК України суд вважає за доцільне стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн, який було сплачено останнім при предявленні позову до суду, що підтверджується квитанцією №8 (а.с.1). Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved