Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що відповідачі відмовляяються належно виконувати укладений між ними договір позики та повертати борг. Уточнивши вимоги, мотивував їх тим, що він 16 червня 2012 року надав у борг відповідачу [PERSON] 287730 гривень зі строком повернення до 16 грудня 2012 року, відповідно до договору позики посвідченого 16 червня 2012 року приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 889. 10 жовтня 2013 року між нею та відповідачем ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп» було укладено договір поруки № 1010/13-П, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання солідарно в обсязі 500 гривень відповідати перед позивачем за виконання боргових зобов'язань [PERSON] 21 грудня 2012 року позивачу було повернуто 55951 гривню. Умовами договору позики було передбачено, що у разі прострочення останнього внеску позичальник сплачує позикодавцю штраф в розмірі 0.01% від несплаченої суми боргу за кожен день прострочення. Позивач зазначає, що оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав і просить суд стягнути з відповідача [PERSON] 231779 гривень боргу, 13744 гривні 49 копійок штрафу. Крім того, просить суд стягнути з відповідача ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп» на її користь 500 гривень. Позивач надав до суду заяву з клопотанням про розгляд справи у відсутність його представника. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання надіслав письмові заперечення проти позову та просив суд позовні вимоги задовольнити частково у розмірі 111895 гривень(еквівалент 14000 доларів США). Зазначив, що він передав частину боргу члену сім'ї позивача, а тому сума боргу є значно меншою ніж пред'явлено позивачем до стягнення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. В конкретному випадку, суд вважає, що сторонами спору є позивач [PERSON] як позикодавець, відповідач [PERSON], як позичальник та відповідач ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп», як поручитель. З матеріалів справи вбачається, що позивачем 16 червня 2012 року було укладено з відповідачем [PERSON] договір позики посвідчений 16 червня 2012 року приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 889, відповідно до умов якого [PERSON] надала у борг відповідачу [PERSON] 287730 гривень зі строком повернення до 16 грудня 2012 року. Умовами договору позики було передбачено, що у разі прострочення останнього внеску позичальник сплачує позикодавцю штраф в розмірі 0.01% від несплаченої суми боргу за кожен день прострочення. 10 жовтня 2013 року між нею та відповідачем ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп» було укладено договір поруки № 1010/13-П, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання солідарно в обсязі 500 гривень відповідати перед позивачем за виконання боргових зобов'язань [PERSON] 21 грудня 2012 року позивачу було повернуто 55951 гривню. З матеріалів договору поруки № 1010/13-П від 10 жовтня 2013 року вбачається, що поручитель(ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп») відповідає перед кредитором([PERSON]) за виконання зобов'язання боржником([PERSON]) згідно основного зобов'язання в обсязі 500 гривень. В той же час позивачем не надано суду доказів того, що останній звертався до боржника з вимогою про повернення коштів, що відповідно до п. 1.2, п. 3.2 є обов'язковою умовою за якої позивач вправі стягнути суму боргу в певному обсязі з поручителя - ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп». Оскільки позивачем не дотримано порядок та умови договору № 1010/13-П від 10 жовтня 2013 року, суд проаналізувавши надані йому докази та з врахуванням вищенаведених мотивів вважає, що у позивача не виникло право вимоги до відповідача ТОВ «Теміс Лав'єрс Груп», у зв'язку з чим позовна вимога в частині стягнення 500 гривень з останнього не підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу та штрафних санкцій, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд дійшов категоричного висновку про можливість стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суми боргу та штрафних санкцій і покладає в основу мотивування рішення наданий позивачем розрахунок, вважаючи таки вірним і переконливо доведеним перед судом, що надає останньому підстави для ухвалення рішення про стягнення із вище вказаного відповідача суми боргу у розмірі 231779 гривень та 13744 гривні 49 копійок, як суму санкцій за порушене грошове зобов'язання передбачену правилами статті 625 Цивільного кодексу України. Відповідачем не надано суду доказів повернення суми боргу, окрім повернутих 55951 гривні, що не заперечується позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Питання про судові витрати вирішити за правилами статті 88 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору при подачі позову до суду пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, які в конкретному випадку становлять 2455 гривень 23 копійки. В той же час на погляд суду, поверненню позивачу не підлягає сума 536 гривень 30 копійок, як сума переплаченого судового збору, оскільки позивачем було оплачено судовий збір виходячи з розміру пред'явлених позовних вимог, а підставою для зменшення такого розміру стало не задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, а пояснення останнього по суті позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд вважає суму таких доведеною і такою, що підлягає до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача, а тому суд вважає за можливе стягнути на користь позивача з відповідача 5375 гривень витрат на правову допомогу(договір про надання юридичних послуг, від 05.12.2013 року, тарифи, рахунки-фактури, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Outcome: partial