Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Але, після укладення договору купівлі-продажу, позивачу стало відомо, що відповідач не виконав всі обумовлені ними умови договору, а саме не зняв свого сина з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою. У зв'язку з цим позивач просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та стягнути судовий збір. В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.02.2017 року вбачається, що [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв квартиру за [ADDRESS]. Згідно довідки, виданої 13.03.2017 року ОСББ «Вельд» [PERSON], за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], 1997 р.н. У відповідності до п.1 ч.1 ст.346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у випадку, зокрема, відчуження власником свого майна. Відповідно правової позиції, що міститься в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року №6-158цс14, права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм Житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Враховуючи вищенаведене, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного суд дійшов висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом. Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Частина 4 ст.156 ЖК Української РСР передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Враховуючи вищевикладене, з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. Отже, у зв'язку з відсутністю договірних відносин з новим власником будинку та припиненням права власності батька позивача - [PERSON] на квартиру, його син - [PERSON] втратив право користування цим нерухомим майном, оскільки його права похідні від прав колишнього власника будинку, членом сім'ї якого він був. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи зазначене, суд вважає позов [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з підстав, зазначених в ч.1 ст.346 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Outcome: approved