Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 18.01.2007 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб. За час шлюбу в них [INFO] року народився син [PERSON]. Вказував, що восени 2013 року [PERSON] пішла від нього та забрала свої речі. Він, як батько дитини, від моменту народження сина і по сьогоднішній день опікується сином, син проживає надалі разом з ним, оскільки відповідач цікавиться ним лише коли їй зручно і коли вона про це згадує. На даний час, перебуваючи з ним у зареєстрованому шлюбі, відповідач народила другу дитину, з якою вирішила проживати за іншою адресою. Стверджує, що матеріально утримує сина [PERSON] та належним чином піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, кожного року возив сина на море за кордон і хотів це зробити у 2014 році. Відколи відповідач покинула його з сином, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, участі у розвитку не приймає, матеріальної допомоги на утримання та розвиток сина не надає. Більш того, відповідач безпідставно чинить йому перешкоди у здійсненні ним заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичного, духовного та морального розвитку на оздоровлення. Зокрема, відповідач відмовляється в грубій формі надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього сина - [PERSON], [INFO] за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього, що порушує права дитини. З урахуванням наведеного, позивач просив суд надати йому дозвіл на вивіз та виїзд [PERSON], [INFO] за кордон без дозволу (згоди) матері - [PERSON] до повноліття дитини; дозволити йому без згоди матері оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття; допустити негайне виконання рішення суду. В подальшому позивач уточнив свої вимоги та просив суд надати йому дозвіл на щорічні тимчасові виїзди за межі України - в Туреччину, Грецію, Єгипет, Польщу сина - [PERSON], [INFO] для його оздоровлення без дозволу та згоди матері - [PERSON] до досягнення сином 16-річного віку на період, який буде вказаний в туристичній путівці; дозволити йому без дозволу та згоди матері оформляти необхідні проїзні документи для тимчасового виїзду та супроводу сина [PERSON], [INFO] для його оздоровлення за межі України в - Туреччину, Грецію, Єгипет, Польщу до досягнення сином - [PERSON] 16-річного віку. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у заяві, просили вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що твердження позивача стосовно того, що вона не дбає належним чином про сина, не цікавиться його розвитком, не бере участі у вихованні та не надає дозвіл на виїзд сина за кордон без її супроводу не відповідають дійсності. Вказувала, що позивач відібрав у неї сина та протягом майже року перешкоджає їй бачитись з дитиною, переховує сина від неї. З цього приводу вона неодноразово зверталась у Орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації та Миколаївський районний суд Львівської області. Стверджувала, що позивач вже звертався з аналогічними позовними заявами і до Сихівського районного суду, і до Личаківського районного суду м. Львова. Але завжди він абсолютно рано просить про надання йому дозволу на виїзд сина [PERSON] без її згоди до повноліття сина, при цьому не зазначаючи ні державу, ні період перебування за кордоном. Крім цього, зазначала, що позивач не звертався до неї для вирішення питання виїзду сина за кордон в досудовому порядку. Лише 03.12.2014 року вона отримала поштою заяву від позивача про надання у строк до 05.12.2014 року нотаріальної заяви-згоди на період з грудня 2014 року до грудня 2015 року на виїзд дитини за кордон у супроводі батька. Однак, у даній заяві також не було зазначено ні державу прямування, ні часовий проміжок перебування дитини в цій державі, що суперечить Правилам перетинання державного кордону громадянами України. Позовні вимоги про надання позивачу дозволу на оформлення документів для виїзду або супроводу малолітнього [PERSON] за межі України вважає безпідставними, зважаючи на те, що фото їх сина вклеєне у паспорт для виїзду закордон позивача з зазначенням необхідних даних. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення повноліття без згоди матері суперечить змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Надала суду заяву про можливість розгляду справи за відсутності її представника, просила в задоволенні позову відмовити з огляду на існування між сторонами спору з приводу визначення місця проживання дитини, участі у вихованні та спілкуванні з дитиною та порушенням рівності прав та обов'язків матері і батька відносно виховання дитини у випадку задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 18.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, про що у книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 39. Наведене підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 18.01.2007 року серії [NUMBER]. За час шлюбу у сторін [INFO] року народилася дитина - [PERSON], що засвідчується свідоцтвом про народження від 19.09.2008 року [NUMBER]. Підставою для звернення до суду з вказаним позовом позивач зазначив відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд малолітнього сина - [PERSON], [INFO] за кордон для відпочинку та оздоровлення. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене статтею 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). Відповідно до п.п. 1 п. 4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивач не довів суду дійсного наміру на тимчасовий виїзд дитини за кордон, не надав жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, тобто того, що дитина потребує оздоровлення, та не вказав конкретний час перебування дитини за кордоном. Також, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів про звернення до відповідача із проханням надання останньою згоди на виїзд дитини за межі України із визначенням держави прямування, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування в цій державі до подання вказаного позову до суду, як і доказів її відмови у наданні дозволу у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру. Суд не вважає належним та допустимим доказом перешкоджання відповідачем у тимчасовому виїзді за кордон дитини заяву позивача про надання такого дозволу від 27.11.2014 року, оскільки така була направлена вже в ході розгляду спору судом та у даній заяві не було зазначено ні державу прямування, ні часовий проміжок перебування дитини в цій державі, що суперечить Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди матері на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141, 157 СК України. При вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, об'єктом захисту позовного провадження є порушене, невизнане або оспорюване право чи охоронюваний законом інтерес. В судовому засіданні позивачем не доведено, що відповідач порушує його права чи права малолітнього сина, не надано докази про ухилення чи навмисне ненадання відповідачем дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, про відсутність згоди на це відповідача. Позивачем не доведено також, що відповідач не надасть цей дозвіл в майбутньому, якщо буде в цьому необхідність і позивач звернеться до неї з таким проханням. Крім того, суд враховує наявність між сторонами спору про визначення місця проживання дитини, участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Так, рішенням Миколаївскього районного суду Львівської області від 03.02.2015 року у справі № 2/447/14/15, яке на даний час не набрало законної сили, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] з матір'ю - [PERSON], зобов'язано батька [PERSON] повернути малолітню дитину матері. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed