Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд встановити між співвласниками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] порядок користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , а саме: - житлову кімнату площею 7,9 кв.м., лоджію площею 1,7 кв.м. біля кімнати площею 7,9 кв.м. виділити в особисте користування [PERSON] ; - житлову кімнату площею 17,3 кв.м., житлову кімнату площею 12,3 кв.м., лоджію площею 1,7 кв.м. біля кімнати площею 12,3 кв.м., вбудовану шафу площею 1,2 кв.м. виділити в особисте користування [PERSON] та [PERSON] ; - коридор площею 11,0 кв.м., кухню площею 6,8 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м. виділити в загальне користування співвласників [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з відповідачами зареєстровані та є співвласниками квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Розмір належної йому частини спірної квартири становить 1/4, відповідачці [PERSON] - 1/2 частина та відповідачу [PERSON] - 1/4 частина. Згідно технічного паспорту, спірна квартира складається з 3-х ізольованих кімнат, жилою площею 37,5 кв.м., у тому числі: 1-а кімната -17,3 кв.м., 2-га кімната - 7,9 кв.м., 3-тя кімната - 12,3 кв.м, кухні площею 6,8 кв.м., ванної кімнати - 2,6 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., коридору - 11,0 кв.м., комори - 1,2 кв.м.; квартира обладнана двома лоджіями - 3,4 кв.м.; загальна площа квартири становить 63,5 кв.м. Отже, частина, що належить йому, як власнику 1/4 частки у праві спільної часткової власності на квартиру, у загальній площі квартири становить 15,875 кв. м, а у житловій - 9,375 кв. м. Така ж сама частина квартири належить відповідачу [PERSON] . Частина відповідачки [PERSON] , як власника 1/2 частки у праві спільної часткової власності на квартиру, у загальній площі квартири становить 31,75 кв.м., у житловій площі - 18,75 кв.м. Також зазначає, що він звертався до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до [PERSON] та [PERSON] про захист права власності, вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням. Рішенням суду від 12.05.2017 року його вимоги були задоволені частково та ухвалено: вселити його у спірну квартиру та визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши [PERSON] , в користування одну кімнату, площею 7,9 кв.м., а [PERSON] та [PERSON] дві кімнати, площею 17,3 кв.м та 12,3 кв.м, коридор, кухню, ванну кімнату та вбиральню залишити у спільному користуванні. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.10.2017 року рішення Дніпровського районного суду від 17.05.2017 року було скасовано в частині визначення порядку користування жилим приміщенням та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Постановою Верховного суду від 07.02.2019 року Рішення Апеляційного суду від 11.10.2017 року залишено без змін. 07.10.2020 року він був вселений у спірну квартиру та йому були надані ключі від вхідних дверей квартири, але [PERSON] не дозволяє йому користуватись жодною кімнатою у спірній квартирі. Для вирішення питання порядку користування спірною квартирою він звернувся до судового експерта, яким було надано висновок судової будівельно-технічної експертизи щодо двох вірогідних варіантів. Тому він подав позов до суду для встановлення порядку користування спірною квартирою, яка є з відповідачами спільним майном, та просить, щоб суд виділив йому у користування частку квартири, яка відповідає розміру його ідеальної частки - 1/4 - у праві спільної часткової власності. Ухвалою суду від 27.09.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 08.10.2021 року представник відповідачів - адвокат Бєлік С.П. надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив закрити провадження у справі, враховуючи, що судом вже вирішувалось питання про той самий предмет спору між тими самими учасниками, про що було винесено рішення у справі № 209/4739/16-ц. Також вказує, що позивач не заявив клопотання про призначення судом судово-будівельної експертизи при розгляді попередньої справи, тому посилання позивача на висновки судово-будівельної експертизи у цій справі, як на нову обставину, є безпідставними. 29.10.2021 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій просив задовольнити позов. На обґрунтування відзиву зазначив, що у попередній справі перед судом не ставилось питання щодо визначення часток у квартирі та порядку користування квартирою, тому підстав для закриття провадження у справі немає. Щодо судової будівельно-технічної експертизи, зазначає, що судовий експерт був попереджений про кримінальну відповідальність, а висновок вказаної експертизи було виготовлено для подання до суду. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Кущ Л.О. позовні вимоги просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідачів - адвокат Бєлік С.П. у судовому засіданні просив закрити провадження у справі, надавши суду пояснення аналогічні обставинам, викладеним у відзиві на позов. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с. 18). Вказана квартира складається з трьох ізольованих кімнат площею: 17,3 кв.м, 7,9 кв.м, 12,3 кв.м, всього житловою площею 37,5 кв.м, загальною площею 63,5 кв.м, всі кімнати є самостійними та не прохідними й мають один загальний коридор, що підтверджується копією технічного паспорта на квартиру (а.с. 19-20). Розмір належної позивачу [PERSON] частки спірної квартири складає 1/4 частина, відповідачу [PERSON] належить 1/2 частина, а відповідачу [PERSON] - 1/4 частина, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області суду від 12.05.2017 року у справі 209/4739/16-ц (а.с. 25-29). Сторони зареєстровані у спірній квартирі, що підтверджується довідкою № 001132567 про склад сім`ї від 09.09.2021 року (а.с. 21). Домовленості щодо порядку користування квартирою сторони не досягли. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області суду від 12.05.2017 року у справі 209/4739/16-ц (а.с. 25-29) позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про захист права власності, вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням був задоволений повністю та ухвалено: вселити його у спірну квартиру й визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши [PERSON] , в користування одну кімнату, площею 7,9 кв.м., а [PERSON] та [PERSON] дві кімнати, площею 17,3 кв.м та 12,3 кв.м, коридор, кухню, ванну кімнату та вбиральню залишити у спільному користуванні. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.10.2017 року (а.с. 30-31) рішення Дніпровського районного суду від 17.05.2017 року було скасовано в частині визначення порядку користування жилим приміщенням та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Постановою Верховного суду від 07.02.2019 року Рішення Апеляційного суду від 11.10.2017 року залишено без змін (а.с.33-36). Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1074/08-21 від 16.08.2021 року (а.с. 41-63), було надано два вірогідних варіанти порядку користування спірною квартирою. Згідно варіанту № 1, позивачу виділяється в окреме користування - житлова кімната, площею 12,3 кв.м. та лоджія біля цієї кімнати, площею 1,7 кв.м., Відповідачам виділяється в окреме користування - житлова кімната, площею 17,3 кв.м., житлова кімната, площею 7,9 кв.м., лождія, площею 1,7 кв.м., вбудована шафа, площею 1,2 кв.м. У спільне користування - коридор, площею 11,0 кв.м., кухня, площею 6,8 кв.м., ванна кімната, площею 2,6 кв.м., вбиральня, площею 1,0 кв.м. Згідно варіанту № 2 позивачу виділяється в окреме користування - житлова кімната, площею 7,9 кв.м. та лоджія біля цієї кімнати, площею 1,7 кв.м. Відповідачам виділяється в окреме користування - житлова кімната, площею 17,3 кв.м., житлова кімната, площею 12,3 кв.м. лождія, площею 1,7 кв.м., вбудована шафа, площею 1,2 кв.м. У спільне користування - коридор, площею 11,0 кв.м., кухня, площею 6,8 кв.м., ванна кімната, площею 2,6 кв.м., вбиральня, площею 1,0 кв.м. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно з ч. 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників». У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13 (провадження № 61-18125св18) зазначено, що «…при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5, 6 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Суд не приймає доводи представника відповідачів - адвоката Бєліка С.П. щодо того, що провадження у даній справі підлягає закриттю через те, що цивільна справа між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже розглядалась судом, оскільки сторонами у справі № 209/4739/16-ц не ставилося перед судом питання щодо визначення часток у квартирі та порядку користування цієї квартири, та призначення експертизи, відповідно до їх часток, що також вказано у Постанові Верховного суду від 07.02.20219 року у справі № 209/4739/16-ц. В данній справі позивачем наданий висновок судово-будівельної експертизи щодо можливих варіантів користування квартирою власниками. Що судом рахується як нова підстава позову. Щодо доводів представника відповідачів з приводу того, що висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1074/08-21 від 16.08.2021 року не є належним доказом, суд зазначає, що вказана експертиза була проведена у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема згідно вимог ч. ч. 5, 6 ст. 106 ЦПК України, тому є належним та допустимим доказом у цій справі, оскільки експерт був обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, та про те, що висновок підготовлений для подання до суду, та має ті самі права й обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Свою експертизу представник відповідачів не надав, та не просив суд її призначити. Інших варіантів порядку користування квартирою представник відповідачів не запропонував. Враховуючи, що предметом позову є встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками, з урахуванням кількості співвласників нерухомого майна, конфігурації квартири, розміру житлової площі та конфліктних відносин між сторонами, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача. Обставин неможливості визначення порядку користування квартирою, згідно варіанту, запропонованого позивачем, судом не встановлено, а відповідачі таких доказів суду не надали. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 141 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача.

Outcome: approved