Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 30.01.2018 р. постановою державного виконавця № 51762926 було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно та оголошено заборону його відчуження. Підставою відкриття виконавчого провадження було рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором №10/60/07-Akln від 24.07.2007 року з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк». На підставі договору №949/К купівлі майнових прав від 09.11.2018 року, статус кредитора та право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №10/60/07-Akln від 24.07.2007 року отримало ТОВ «Вердикт Капітал». 30.01.2019 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та [PERSON] було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором, відповідно до умов якого він набуває право вимоги Первісного кредитора до [PERSON] i приймає на себе всі його права та обов`язки, набуває статус правонаступника. Для скасування арешту, позивач звернувся до Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), однак отримав лист, відповідно до якого, виконавче провадження повернуто стягувачу з правом повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому підстави для скасування арешту відсутні. Крім того, позивач зазначає, що строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання сплив i його боргові зобов`язання перед відповідачем на теперішній час відсутні, у зв`язку з цим він звернувся до суду з вимогою про захист своїх прав шляхом звільнення майна з-під арешту. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, позов просив задовольнити. Представник Біляївського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Частинами 3, 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.07.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №10/60/07-Akln відповідно до якого, позивач отримав у кредит 49 020 доларів США (а.с. 7-9). 12.05.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимог. Статус кредитора та право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №10/60/07-Akln отримало ПАТ «Дельта Банк» (а.с.10). Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03.11.2015 р. з [PERSON] було стягнуто заборгованість на користь ПАТ «Дельта Банк» у сумі 164 107,93 грн. (а.с. 16-18). 09.11.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір №949/К купівлі-продажу майнових прав. Статус кредитора та право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №10/60/07-Akln отримало ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с. 11). Відповідно до Договору №24/01-19 від 30.01.2019 року укладеного між ТОВ «Вердикт Капітал» та [PERSON] про відступлення прав вимоги за кредитним договором, [PERSON] , як новий Кредитор, набув право вимоги Первісного кредитора до позичальника [PERSON] за кредитним договором №10/60/07-Akln від 24.07.2007 року i прийняв на себе всі його права та обов`язки, набув статус правонаступника (а.с. 13). Згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №70844021 від 12.02.2021 року на все рухоме та нерухоме майно божника [PERSON] накладено арешт на підставі постанови Біляївського міськрайонного відділу ВДВС ГТУЮ в Одеській області №51762926 від 30.01.2018 року (а.с. 15). У відповідь на звернення представника позивача - [PERSON] , 19.02.2021 р. № 4424/30 начальник відділу Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомив про повернення виконавчого провадження стягувачу за правом повторного пред`явлення виконавчого листа (а.с. 21). Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конституцією України, зокрема ст. 41 передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Порядок зняття арешту з майна передбачено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач просить скасувати арешт майна, який було накладено з підстав існування заборгованості власника майна перед стягувачом, оскільки матеріалами справи встановлено відсутність такого боргу, обґрунтованих причин існування такого обтяження більше не існує. Відповідач, який є кредитором з урахуванням переходу права вимоги, та як слідство і стягувачом, але визнав позов, головуючий роз`яснив можливі наслідки зняття арешту. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши норми законодавства у сукупності з наданими доказами, наявність доказів на підтвердження закінчення виконавчого провадження, яким накладено арешт на майно та те, що відповідач позов визнав в повному обсязі, суд вважає, що позов обґрунтований, тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved