Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 11 червня 1956 року він одружився з [PERSON], а у 1973 році вони разом побудували житловий будинок у с. Бороняво по вул. Миру № 29 Хустського району, в якому проживають і по сьогоднішній ден. У даному дворогосподарстві за його згоди відповідач [PERSON] у 2003 році побудував новий житловий будинок. У 2008 році він подарував відповідачеві частину земельної ділянки для обслуговування побудованого ним будинку. На сьогоднішній день між позивачем та відповідачами виник спір щодо права власності на будинок № 29 по вул. Миру у с. Бороняво Хустського району, де проживає позивач. З метою уникнення конфлікту він звернувся до Боронявської сільської ради і 18.05.2012 року комісією сільської ради було проведено обстеження дворогосподарства та складено акт. Отримавши акт, він дізнався, що у архіві сільської ради зберігається договір дарування житлового будинку в якому він проживає на користь його синів відповідачів по справі у рівних долях. Однак, відміток про вчинення нотаріальних дій та зміни власників будинку у погосподарських книгах немає і даний договір не зареєстрований у Хустському ДПТІ. Договір дарування був укладений 22.03.1982 року. Він вважає, що даний договір є недійсним, оскільки не відповідає вимогам закону та був укладений внаслідок помилки, без згоди дружини позивача, так як будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачами також не було належним чином набуто право власності на даний житловий будинок, оскільки вони не здійснили реєстрацію договору дарування у Хустському ДПТІ та не отримали свідоцтва на право власності на будинок. Тому позивач просить суд поновити строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом та визнати недійсним договір дарування від 22.03.1982 року житлового будинку № 18 по вул. Леніна у с. Бороняво Хустського району, укладений між ним та відповідачами. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив суд заяву задоволити з мотивів, викладених у позові та письмових пояснень до позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник третьої особи на стороні відповідачів: Боронявської сільської ради в судове засідання не зявилися. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи повідомлялися про час та місце розгляду справи належним чином. Причини їх неявки суду невідомі. В порядку ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач перебуває у шлюбі з [PERSON], який зареєстрували 11 червня 1956 року згідно свідоцтва про одруження серії ЯФ № 275416. У 1973 році вони побудували житловий будинок № 29 по вул. Миру у с. Бороняво Хустського району Закарпатської області. Як вбачається з оглянутого у судового засіданні оригіналу договору дарування, укладеного 22 березня 1982 року, позивач [PERSON] подарував відповідачам [PERSON] та [PERSON] будинок № 18 по вул Леніна у с. Бороняво Хутського району Закарпатської області. На сьогоднішній день це є будинок № 29 по вул. Миру у с. Бороняво, де проживає позивач разом з дружиною і який вони разом будували. Актом обстеження дворогосподарства позивача, складеного комісією Боронявської сільської ради 18.05.2012 року стверджено, що будинок № 29 по вул. Миру у с. Бороняво Хустського району, власниками якого є [PERSON] та його дружина у рівних частинах, будувався ними у шлюбі. Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на момент укладення вищезазначеного договору дарування, майно, нажите подружжям за час шлюбу, визнавалось його спільною сумісною власністю і кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, а згідно ст. 23 цього Кодексу майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. За таких обставин суд приходить до висновку, що будинок на момент його відчуження був спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], тому дружина позивача мала рівні права з чоловіком щодо цього будинку і без її згоди позивач не мав права відчужити будинок. Доказів, які б свідчили, що [PERSON], як дружина позивача давала свою згоду на відчуження будинку судом не здобуто, а отже є всі підстави вважати договір дарування від 22.03.1982 року недійсним. Одночасно, договір дарування за своїм характером та за змістом є правочином. Зміст будь-якого договору складають права та обовязки сторін. Належність дарування до односторонніх договорів не позбавляє його ознак двостороннього правочину, для укладання якого необхідне волевиявлення двох сторін (дарувальника і обдарованого). Це означає, що дарування вважається здійсненим (тобто договір укладений) за наявності волевиявлення обдарованої особи, висловленого у будь-якій формі. Як правило, воно виявляється у відповідній поведінці, зумовленій певними подіями або обставинами. Отже, зміст договору дарування складають права і обов'язки дарувальника і обдарованого. Таким чином, оскільки договір дарування є правочином, до нього застосовуються правові наслідки недодержання сторонами (стороною) при вчиненні правочину вимог закону. Так, ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Зокрема, частиною першою ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частинами третьою та пятою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі і правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, з вищенаведеного вбачається, що дарування вважається здійсненим (тобто договір укладений) за наявності волевиявлення обдарованої особи, висловленого у будь-якій формі. Як правило, воно виявляється у відповідній поведінці, зумовленій певними подіями або обставинами. Безпосередня згода особи, якій дарується майно, вимагається за тими угодами, які потребують спеціального оформлення. Якщо дарунок не прийнято, договір дарування вважається не укладеним. З укладанням договору дарування фактично припиняється юридичний зв'язок між сторонами. Таким чином, дарування є договором, тобто двостороннім правочином, що заснований на взаємному узгодженні. Воно передбачає згоду обдарованого прийняти пропоноване йому майнове право. Разом з тим, згідно висновку почеркознавчого дослідження від 23.11.2015 року № 1493 проведеного Київською незалежною судово-експертною установою, договір дарування в момент його укладання від імені дарувальника [PERSON] та від імені обдарованого [PERSON] підписано однією особою - [PERSON], тобто дарувальником. Таким чином, наявною у справі є та обставина, що договір не відповідає вимогам закону, оскільки при його укладанні недотримано вимог частин третьої та пятої статті 203 ЦК України. Дана обставина підтверджує те, що обдарований [PERSON] у момент посвідчення договору дарування не був присутній при його укладанні і не міг прийняти дарунок та висловити свою згоду на його прийняття, як власне і на укладання такого договору. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування від 22 березня 1982 року житлового будинку № 18 по вул. Леніна у с. Бороняво Хустського району, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не відповідає вимогам закону, а тому його слід визнати недійсним. Одночасно, враховуючи, що позивач [PERSON] дізнався про порушення його права власності на спірний будинок лише 18.05.2012 року під час обстеження комісією Боронявської сільської ради його дворогосподарства та отримання на руки акту обстеження, суд вважає, що [PERSON] не пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права. З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі слід стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача.

Outcome: approved