Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить припинити стягнення аліментів з нього на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що після розірвання шлюбу відповідач разом з їх спільною дитиною залишилась проживати з ним, а тому стягнення з нього аліментів на користь відповідача за рішенням суду суперечить положенням ч. 2 ст. 181 СК України, що є підставою для припинення стягнення аліментів. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 26.08.2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 20.09.2021 року заяву [PERSON] про відмову у відкритті провадження у справі, залишено без задоволення та у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. 13.10.2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому вона просить відмовити у задоволенні позову та стягнути на її користь з позивача 5000 грн., понесених витрат на правничу (правову) допомогу. В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити, а відповідач та її представник заперечували щодо задоволення позову. Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] пояснила, що під час спільного з позивачем сімейного життя не знала, яка в нього заробітна плата. Дитина проживає з нею і сином вона займається сама, а позивач після розірвання шлюбу проживає окремо. В судовому засіданні допитаний в якості свідка неповнолітній [PERSON] пояснив, що він проживає разом з матір`ю, яка купує йому речі, готує їжу, а батько проживає окремо. Вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків та дослідивши докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.03.2011 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, в провадженні Богунського районного суду м. Житомира знаходиться цивільна справа №295/11001/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.05.2021 року по справі №295/4246/21 вирішено стягувати з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду - 06.04.2021 року і до повноліття дитини. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 23.07.2021 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрований власник [PERSON] та його син [PERSON] . Згідно акту ОСББ «Сузір`я-Крошня» №43 від 23.07.2021 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] без реєстрації місця проживання. 06.10.2021 року неповнолітнім сином сторін [PERSON] складено заяву, про те, що ним, відповідно до статті 29 ЦК України, обрано місце проживання з матір`ю [PERSON] , яка утримує його та забезпечує його потреби. Вказані обставини неповнолітній [PERSON] також підтвердив в якості свідка, допитаного в судовому засіданні. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти [PERSON] від 11.10.2021 року, дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] , батько [PERSON] на даний час не проживає у квартирі. Таким чином, судом встановлено, що неповнолітній син сторін по справі [PERSON] , у відповідності до ст. 29 ЦК України, після розірвання шлюбу батьків, визначив своє місце проживання з матір`ю [PERSON] . В свою чергу, у частині 2 статті 181 СК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, йдеться не про фізичне знаходження з дитиною в одному приміщенні, а про фактичне проживання дитини з одним із батьків, який її утримує та виховує та обов`язок іншого з батьків сплачувати аліменти. Крім того, стаття 180 СК України чітко визначає обов`язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а норми, на які посилається позивач, не передбачають зазначених ним підстав для припинення стягнення аліментів. Позивач не посилається на жодну норму СК України, яка б давала можливість припинити стягнення аліментів за вказаних ним підстав. Статті 188, 190 СК України, які регулюють ці питання, не містять підстав для припинення стягнення аліментів, зазначених позивачем у позові. По своїй суті всі доводи позивача, викладені ним у позовній заяві зводяться до незгоди з рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.05.2021 року по справі №295/4246/21 про стягнення з нього аліментів на користь відповідача, яке набрало законної сили. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі. Що стосується стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу (правову) допомогу, суд приходить до наступного висновку. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК україни для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Як зазначила Велика Палата Верховного суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК україни кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Наведена правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. До відзиву на позовну заяву відповідачем надано витяг із договору про надання правничої (правової) допомоги від 05.10.2021 року; довідку від 05.10.2021 року про сплату [PERSON] адвокату гонорару у розмірі 5000 грн. за представництво клієнта в суді; ордер на надання правничої (правової) допомоги; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю; детальні описи робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом по справі у порядку ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Разом з тим, а ні відповідачем, а ні його представником не надано суду документів, що свідчать про оплату відповідачем гонорару адвокату в розмірі 5000 грн., оформлених у встановленому законом порядку, зокрема квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касових чеків, а надана суду довідка адвоката, не є таким доказом. Крім того, представником відповідача не доведено відображення ним, як фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, а саме ведення типової форми, за якою здійснюється облік доходів і витрат фізичними особами - підприємцями і фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.05.2021 року №261. Також відповідачем не надано суду детального розрахунку витрат за договором про надання правничої (правової) допомоги. Таким чином, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також детального розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed