Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтовуючи тим, що 21.01.2016р. відповідач [PERSON] без його згоди, у необладнаному приміщенні зробила його сину татуювання на тілі, у звязку з чим, вважаючи, що відповідач [PERSON] порушила чинне законодавство, просив суд стягнути з неї 20000 грн. у якості моральної шкоди, яку він обґрунтував сильним хвилюванням і зверненням до медичного закладу для профілактики нервового зриву, та 20450 грн. у якості відшкодування матеріальної шкоди, яка складається з вартості виведення татуювання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, вважаючи його безпідставним, оскільки позивач на підставі ст.221 ЦК України фактично схвалив нанесення татуювання його сину. Вислухавши доводи осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 21.01.2015 року неповнолітній [PERSON] уклав усний договір надання послуг з відповідачем щодо нанесення на його тіло татуювання. За виконання вказаного договору неповнолітнім [PERSON] було сплачено відповідачу [PERSON] 2000 грн., що також сторонами не оспорюється. Позивач є батьком [PERSON] [INFO]. Відповідно до вимог\~ст.222 ч.1 ЦК України, правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, може бути згодом схваленим ними у порядку, встановленому\~ст.221 ЦК України. Відповідно до вимог\~ст.221 ч.1 ЦК України, правочин вважається схваленим, якщо батьки, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Про обізнаність батьків щодо вказаного договору, свідчать пояснення свідка [PERSON] в судовому засіданні, яка є матірю неповнолітнього [PERSON], про те, що грошові кошти, якими розрахувався їх син за татуювання були даровані йому напередодні на день народження, а позивач [PERSON] дізнавшись про нанесення татуювання сину був дуже розлючений на нього, а також доводами викладеними самим позивачем у позові, згідно якого позивач дізнався про нього 22 січня 2015р. Сторони не оспорювали того, що позивач звернувся з претензіями до відповідача щодо нанесення татуювання його сину [PERSON] лише у травні 2015р., а з позовом до суду в листопаді 2015 року. Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд, враховуючи, що стороною позивача питання щодо визнання правочину недійсним у порядку ст.222ч.2 ЦК України не ставилося, дійшов висновку, що договір між відповідачем та неповнолітнім [PERSON] про надання послуг щодо нанесення татуювання на тіло останньому, згідно приписів ст.221ч.1 ЦК України - було схвалено його батьками, тобто неправомірність дій відповідача у встановлений Законом строк позивачем не оспорювалася. Оскільки сторона позивача, як передбачено ст.10 та 60 ЦПК України, не довела суду обставин, на які вона посилалася як на підставу до задоволення позову, тобто не доведено неправомірності дій відповідача, а доводи сторони відповідача знайшли свої підтвердження, суд не вбачає підстав для стягнення матеріальної та моральної шкоди з відповідача.

Outcome: dismissed