Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 11.01.2017 року між ними та ПІІ «ВІП-Рент» було укладено Договір добровільного страхування № 28-0199-2700/17-AVIS, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією транспортного засобу - автомобіля «Skoda», номерний знак [NUMBER]. 26.02.2018 року в м. Києві на вул. Паркова алея, 1, відбулась ДТП за участю автомобіля «Skoda», номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], та автомобіля «Toyota», державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2018 року винним у ДТП було визнано [PERSON] Страхова компанія на підставі Рахунку-фактури № СФ-0000241 від 21.03.2018 року, Акту № БН-0000219 з надання послуг від 21.03.2018 року, страхового акту № СТОКА-5422 від 28.03.2018 року та розрахунку до нього, здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 17 684,00 грн. (платіжне доручення № 6371 від 29.03.2018 року). Відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім». 06.08.2018 року вони звернулись до страхової компанія відповідача із претензією № СТОКА-5422 про відшкодування шкоди, проте кошти не були сплачені. На разі ПрАТ «Київський страховий дім» вилучено із списку страхових компаній - членів МТСБУ через заборгованість до фондів МТСБУ. У зв'язку з чим просили стягнути з відповідача страхове відшкодування як винної у ДТП особи. В судове засідання представник позивача не з'явився, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутність, та задоволення позовних вимог у повному обсязі. В разі неявки відповідача в судове засідання щодо ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства. Враховуючи відсутність в судовому засіданні сторони відповідача, відсутність заяви про розгляд справи у його відсутність, чи відкладення розгляду справи з поважних причин, відзиву на позов, суд вважає за можливе прийняти рішення по суті спору без присутності відповідача, по доказам наданим позивачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Дана справа зареєстрована в суді 16.11.2018 року. Ухвалою від 03.12.2018 року відкрито провадження у справі. Клопотання по суті спору сторонами не подавалися. В суді встановлено, що 15.12.2016 року між позивачем та ПІІ «ВІП-Рент» було укладено Договір добровільного страхування № 28-0199-2700/17-AVIS, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією транспортного засобу - автомобіля «Skoda», номерний знак [NUMBER]. 26.02.2018 року в м. Києві на вул. Паркова алея, 1, відбулась ДТП за участю автомобіля «Skoda», номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], та автомобіля «Toyota», державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2018 року винним у ДТП було визнано [PERSON]. Страхова компанія на підставі Рахунку-фактури № СФ-0000241 від 21.03.2018 року, Акту № БН-0000219 з надання послуг від 21.03.2018 року, страхового акту № СТОКА-5422 від 28.03.2018 року та розрахунку до нього, здійснила виплату страхового відшкодування ПІІ «ВІП-Рент» у розмірі 17 684,00 грн. (платіжне доручення № 6371 від 29.03.2018 року). Відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім». 06.08.2018 року позивач звернувся до страхової компанія відповідача із претензією № СТОКА-5422 про відшкодування шкоди, проте кошти не були сплачені. ПрАТ «Київський страховий дім» вилучено із списку страхових компаній - членів МТСБУ через заборгованість до фондів МТСБУ. У зв'язку з викладеними обставинами позивач просив стягнути з відповідача страхове відшкодування як винної у ДТП особи. Свої вимоги обґрунтували ст.ст. 22, 993, 1166, 1191, 1192 ЦК України, ст. 25, 27 ЗУ «Про страхування». Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, межах фактичних виплат, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання та створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у повній мірі виплаченого відшкодування. Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц від 04.07.2018 року страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 ЗУ «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов'язкову форми страхування (ст. 5 ЗУ «Про страхування). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (п. 6 ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України). Види обов'язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 ЗУ «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Предметом даного позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 17 684,00 грн. Встановлено, що сторони по справі мають декілька зобов'язань: договірне зобов'язання між позивачем і потерпілою - за договором добровільного майнового страхування; деліктне зобов'язання між потерпілою та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов'язання між відповідачем і третьою особою - за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. На виконання договору добровільного майнового страхування позивач сплатив страхове відшкодування у розмірі 17 684,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У справі № 755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5). Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у ст. 38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об'єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. У цій справі третя особа як страховик відповідача (завдавача шкоди) не набула право регресу до останнього. Таке право третя особа могла би набути, відшкодувавши потерпілій завдану їй шкоду, а також за наявності умов, визначених ст. 38. Вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства. Відповідно до пункту четвертого частини першої ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника третьою особою. Отже, кредитор у деліктному зобов'язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов'язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої. Згідно зі ст. 993 ЦК України та 27 ЗУ «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв'язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов'язанні. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Відповідно до страхового полісу серії АК № 8075079 страховиком відповідача зі страховим лімітом 50 000 грн. на момент вчинення ДТП була ПрАТ Київський страховий дім». Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Стаття 991 ЦК України та ст. 37 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» перелічують підстави відмови від здійснення страхової виплати. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). А тому, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива за умови, що згідно з цим договором або ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. По даній справі позивач не надав відмови ПрАТ «Київський страховий дім» у виплаті страхового відшкодування згідно полісу АК № 8075079. До матеріалів справи надано лише копію претензії та докази про її направлення третій особі. Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні послалася на те, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування, і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 К України та ст. 27 ЗУ «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Викладене свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed