Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом і просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO], а також стягнути з нього аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Обґрунтовує вимоги таким, що батьком дитини є відповідач, який фактично ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо виховання своєї дитини. На протязі шести років він з дитиною не проживає та не спілкується, дитина виховувалась матір'ю, яка вироком Дружківського міського суду від 04.04.2017 року засуджена до трьох років та одного місяця позбавлення волі за скоєння злочинів, передбачених ч.1 ст.185 КК України, ч.2 ст.185 КК України. Зовсім не сприяє засвоєнню загально визначених норм моралі, не виявляє інтересу до неї та її внутрішнього світу. Тобто, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, її утримання, навчання, підготовку до самостійного життя, хоча має таку можливість. В судовому засіданні позивач представник органу опіки та піклування Дружківської міської ради наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, не заперечує проти винесення судом заочного рішення по справі (а.с.37). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив. Враховуючи, що причина неявки відповідача є неповажною, позивач не заперечує проти такого вирішення справи, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ч.2 ст.280 ЦПК України. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], матір'ю є [PERSON] (а.с.7). Мати [PERSON], [INFO] вироком Дружківського міського суду від 04.04.2017 року засуджена до трьох років та одного місяця позбавлення волі за скоєння злочинів, передбачених ч.1 ст.185 КК України, ч.2 ст.185 КК України (а.с.9-10). З заяви відповідача до органів опіки та піклування вбачається, що він просив доньку влаштувати до державного закладу на державне забезпечення, зазначив, що не має можливості її утримувати та доглядати, контакту між ними немає (а.с.13). Відповідно до акту прийому дитини до центру - [PERSON], [INFO] прийнято до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей в м.Слов'янськ Донецької області (а.с.15). Відповідно до листа Центру соціально-психологічної реабілітації дітей в м.Слов'янськ Донецької області, за період знаходження у даному Центрі [PERSON], [INFO], батько доньку не відвідував, станом здоров'я не цікавився (а.с.41). Згідно Акту про обстеження житлово-побутових умов [PERSON], який мешкає за адресою [ADDRESS], санітарний та технічний стан житла задовільний. У будинку чисто, кімнати мебльовані, у наявності вся необхідна техніка, у наявності у необхідній кількості посуд, засоби індивідуальної гігієни, постільна білизна, продукти харчування тощо (а.с.11). Відповідно до заяви [PERSON] він тривалий час не спілкується з донькою та не має такого бажання (а.с.12), зазначене відповідач підтвердив в попередньому судовому засіданні 11.12.2017 року. Відповідно висновку органу опіки та піклування від 11.09.2017 року №16-2335-01 органом опіки та піклування Дружківської міської ради з [PERSON] чергового разу було проведено бесіду щодо необхідності виконання батьківських обов'язків, але він не змінив ставлення до доньки, у зв'язку з чим позивач вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до доньки [PERSON], [INFO] (а.с.16-17). Відповідно до ч.1 ст.19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.1, 2 ст.27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст.150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, а передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог п.2 частини 1 статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З роз'яснень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Обставини матеріального забезпечення, соціально-побутові умови проживання і особисті якості відповідача з'ясовувалися службою у справах дітей і судом. При цьому, судом встановлено, що відповідач вихованням дитини не займається, сприятливих умов для проживання та розвитку дитини не створює. В судому засіданні встановлені докази винної поведінки відповідача, яка свідчить саме про безпідставне ухилення її від виконання своїх батьківських обов'язків. Своєю поведінкою відповідач не забезпечує своїй дитині рівня життя, необхідного для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Характер поведінки відповідача, його особистості та інші конкретні встановлені судом обставини вимагають позбавлення батьківських прав і не свідчать про наявність підстав збереження батьківських прав з відмовою в позові і попередженням відповідача про необхідність зміни її ставлення до виховання дитини, відсутні підстави для надання переваги інтересам відповідача, а не дитини, яка саме в цей час, з урахуванням віку, потребує захисту своїх прав. Головною метою позбавлення батьківських прав при вирішенні цієї справи, суд вважає захист саме інтересів дитини і стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов'язків, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція за протиправну винну поведінку. За таких обставин, позбавлення відповідача батьківських прав на теперішній час є єдиним можливим засобом забезпечення дитині спокійного життя, гармонічного виховання в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, як того вимагає ст.150 СК України. Стосовно вимоги позивача про стягнення аліментів, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини, оскільки відповідач не надає матеріальної допомоги на її утримання. Таким чином, позовні вимоги ґрунтуються на законі та доведені матеріалами справи, тому підлягають задоволенню. При цьому, застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, він має право бути поновленим у батьківських правах відносно своєї дитини, відповідно до положень ст. 169 СК України.

Outcome: approved