Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом вказуючи, що 23.08.2019 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 6387670 від 23.08.2019 року, згідно з умовами якого йому було надано кредит в сумі 4000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Вказаний договір укладено в формі електронного документу з відповідним електронним підписом позичальника.Відповідно до графіку сплати кредитних коштів (додаток № 1 до кредитного договору № 6387670) платіж повернення кредиту та сплати комісії і процентів мав бути внесений відповідачем 22.09.2019 року. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на потрібну йому суму. Відповідач зі свого боку умов кредитного договору не виконав. Відповідно до п. 3.2.6 кредитного договору № 6387670 від 23.08.2019 року позикодавець має право відступати, передавати, будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати у заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника. Згідно п. 7.1 кредитного договору цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок позичальника і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. 31.01.2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги № 46-МЛ від 31.01.2020 року. Відповідно до умов даного договору відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором № 6387670 від 23.08.2019 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . Зазначає, що сума та розрахунок заборгованості за вищевказаним кредитним договором було передано позивачу від первинного кредитора ТОВ «Мілоан» згідно договору відступлення прав вимоги № 46-МЛ від 31.01.2020 року. Станом на 04.01.2021 року відповідач має заборгованість в сумі 10830,00 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 4000,00 грн., простроченої заборгованості за комісією в розмірі 1600,00 грн. та простроченої заборгованості за процентами в розмірі 5230,00 грн. З метою врегулювання спору в досудовому порядку позивач надіслав відповідачу письмову претензію про погашення кредитної заборгованості за вих. № 19457408/1 від 27.11.2020 року та надав термін для добровільного врегулювання зобов`язання. В зв`язку з чим просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 6387670 від 23.08.2019 року в розмірі 10830,00 грн. та судові витрати, що складаються з суми судового збору у розмірі 2270,00 грн. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 06.05.2021 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Також відповідачу разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. 14.05.2021 року за клопотанням представника позивачадолучено додаткові докази, а саме долучено копію платіжного доручення № 1041479 від 23.08.2019 року. 03.06.2021 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому останній позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Свої заперечення обґрунтував тим, що позивачем не надано жодних письмових доказів на підтвердження факту отримання саме ним грошових коштів у розмірі 4000,00 грн., оскільки він кредитний договір не укладав та будь-яким чином не підписував. На копії кредитного договору та графіку розрахунків відсутній його автентичний (рукописний) підпис та підпис позикодавця представника ТОВ «Мілоан». Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження підписання ним Умов та Правил вищевказаного кредитного договору. Крім цього, зазначає, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитним договором (виписка з особового рахунку за кредитним договором № 6387670 від 23.08.2019 року) не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, а є доповненням до позову із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер в контексті ціни позову, так як позивач не проводить розрахунок відповідних сум заборгованості із посиланням на відповідні формули такого розрахунку, зокрема, щодо суми заборгованості за кредитом (тіло кредиту) та заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги, що може утруднити перевірку вказаних позивачем обставин. Також зазначає, що в довідці про ідентифікацію зазначена штампова печатка, з якої не вбачається ні коду ЄДРПОУ фінансової установи, ні її назви. До матеріалів справи додано претензію про сплату боргу від 27.11.2020 року, проте підтвердження отримання ним даної претензії в матеріалах справи відсутні. Відповідно до п. 6 договору відступлення прав вимоги № 46-МЛ від 31.01.2020 року ТзОВ «Мілоан» передає ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» право на заборгованість на загальну суму 37019633,93 грн., але доказів на підтвердження того, що дана сума була перерахована на рахунок ТзОВ «Мілоан» (для відступлення прав на стягнення суми заборгованості саме з нього) до позовної заяви не додано, як і не додано доказів, що ТОВ «Мілоан», як зазначено в вищевказаному платіжному дорученні перейменовано на ТзОВ «Міолан». Крім цього, рішенням Володарського районного суду Донецької області від 17.05.2021 року задоволено його позов до ТОВ «ФК «Кредит-капітал» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В зв`язку з тим, що він заперечує, що подавав заявку на сайті ТОВ «Мілоан» на отримання кредиту, погоджував його умови та ознайомлювався з «Правилами надання грошових коштів у кредит ТзОВ «Мілоан», укладав кредитний договір в формі електронного документу та підписував його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а також отримував кредитні кошти, то вважає, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів укладення між ТОВ «Мілоан» та ним кредитного договору та отримання саме ним будь-яким чином коштів, а тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 18.06.2021 року представником позивача надано суду відповідь на відзив, згідно якої останній зазначив, що укладаючи кредитний договір відповідач та ТзОВ «Мілоан» вчинили дії визначені ст.ст. 11. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Після чого, укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті відповідача, якому в свою чергу були перераховані кошти, відповідно до умов п. 2.1 кредитного договору шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки позичальника, що підтверджується платіжним дорученням № 1041479 від 23.08.2019 року, яке 07.05.2021 року надсилалось і на адресу відповідача, що підтверджує надання коштів позичальнику від ТзОВ «Мілоан». Зазначає, що всі документи знаходяться в особистому кабінеті позичальника. З якими він був ознайомлений на момент укладення договору, погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами ( у т.ч. Правилами та Графіком розрахунків) Договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє та зобов`язується неухильно дотримуватися умов кредитного договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору. Крім цього, позивачем було проведено роботу щодо ситуації з погашення наявної заборгованості відповідача та виконання кредитних зобов`язань. На адресу відповідача 30.11.2020 року було надіслано письмову претензію про погашення кредитної заборгованості, що підтверджується реєстром поштових відправлень, та надано строк для добровільного врегулювання відповідачем зобов`язання. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Враховуючи вищевикладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Інших клопотань учасниками справи не заявлялося. Представник позивача ТОВ Фінансова компанія «Кредит-Капітал» - Самойліченко О.Д. у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Проте, надала суду письмову заяву, в якій позов підтримала у повному обсязі, наполягала на його задоволенні, а також просила справу розглянути у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Проте, надав суду письмову заяву. в якій позов не визнав у повному обсязі, заперечував проти його задоволення, а також просив справу розглянути у його відсутність. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами, на підставі наявних у справі доказах у відсутність нез`явившихся сторін. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, розглянувши письмову заяву представника позивача та відповідача, заяви по суті справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 23.08.2019 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 6387670, у відповідності до якого останній отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 22.09.2019 року. З довідки про ідентифікацію вбачається, що клієнт [PERSON] , з яким укладено договір 6387670 від 23.08.2019 року ідентифікований ТОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником здійснено підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора Z13674 надісланого позичальнику 23.08.2019 року о 06-47 год. на номер телефону [NUMBER] . Відповідно до п. 3.2.6 кредитного договору позикодавець має право відступати, передавати, будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати у заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника. 31.01.2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги № 46-МЛ від 31.01.2020 року. Відповідно до умов даного договору відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором № 6387670 від 23.08.2019 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача [PERSON] перед ТОВ Фінансова компанія «Кредит-Капітал» за кредитним договором № 6387670 від 23.08.2019 року становить 10830,00 грн., з яких: 4000,00 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 1600,00 грн. - прострочена заборгованість за комісією; 5230,00 грн. - прострочена заборгованість за процентами. У зв`язку з наявністю заборгованості ТОВ Фінансова компанія «Кредит-Капітал»на адресу відповідача [PERSON] була направлена претензія з вимогою про погашення кредитної заборгованостівих. № 19457408/1 від 27.11.2020 року у відповідності до якої ставилася вимога протягом 7 днів сплатити заборгованість за кредитним договором № 6387670 від 23.08.2019 року. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Частиною 1 статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Зі змісту кредитного договору № 6387670 від 23.08.2019 року вбачається, що позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором на строк, визначений п. 1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 1.2 договору сума кредиту становить 4000,00 грн. Згідно із п. 1.3 договору кредит надається строком на 30 днів з 23.08.2019 року. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 22.09.2019 року (п. 1.4 договору). Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що заявку на сайті ТОВ «Мілоан» на отримання кредиту не подавав, кредитний договір в формі електронного документу не укладав, не погоджував його умови, не підписував його електронним підписом одноразовим ідентифікатором та кредитні кошти не отримував, в зв`язку з чим даний договір є не укладеним. Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п.5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтями 7 та 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення. Згідно ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч.3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» закріплено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 12 даного Закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом крипографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі (ст. 4 Закону). Статтею 6 даного Закону передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчуваного органу, засвідчуваного центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника. Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З довідки про ідентифікацію вбачається, що клієнт [PERSON] , з яким укладено договір 6387670 від 23.08.2019 року ідентифікований ТОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником здійснено у формі одноразового ідентифікатора, що підтверджує факт підписання відповідачем вказаного договору. Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що кредитні кошти надаються позичальнику, шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної карти позичальника, зареєстрованої позичальником для цієї цілі у особистому кабінеті на сайті miloan.ua. Відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними. Відповідно до пункту 1.13 вказаної Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження). Згідно із пунктом 2.14 Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити «Дата надходження» і «Дата виконання», а банк стягувача - «Дата надходження в банк стягувача» (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп «Вечірня». Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу. З долученої до матеріалів справи копії платіжного доручення № 10414779 від 23.08.2019 року вбачається, що ТОВ «Мілоан» перерахувало [PERSON] на платіжну картку кредитні кошти згідно договору 6387670 в розмірі 4000,00 грн., що відповідало положенням п.1.2 кредитного договору № 6387670 від 23.08.2019 року. Відтак, посилання відповідача на не укладення ним кредитного договору та неотримання ним кредитних коштів є безпідставними та не підтверджені належними доказами. Таким чином, оскільки відповідачем не спростовано факту отримання ним кредиту у розмірі 4000,00 грн., вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими. Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості за простроченими процентами в розмірі 5230,00 грн., слід зазначити наступне. Так, пунктом 1.5.2 кредитного договору № 6387670 від 23.08.2019 року передбачено, що проценти за користування кредитом: 12,00 грн., які нараховуються за ставкою 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Суд звертає увагу, що позивачем не було надано детального розрахунку нарахованих процентів у заявленому розмірі 5230,00 грн., а саме не вказано періоду нарахування та розміру процентної ставки. Водночас цілком очевидно, що вони нараховані поза межами строку кредитування. Як вказувалося вище, відповідно до п. 1.4 кредитного договору № 6387670 від 23.08.2019 року, термін повернення кредиту визначено 22.09.2019 року. Отже, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом в період з 23.08.2019 року по 22.09.2019 року у розмірі 12,00 грн., що відповідає положенням п. 1.5.2 кредитного договору. У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Так, з умов кредитного договору, зокрема п. 2.2.3 не вбачається, що сторонами обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після строку кредитування і що така умова відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другої статті 625 ЦК України, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цією угодою. Нарахування процентів за користування кредитом (кредитними коштами), про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, зокрема відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. В охоронних/спірних правовідносинах права та інтереси кредитора мали б бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вищенаведене, вимога позивача про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, є необґрунтованою. ТОВ ФК «Кредит-Капітал» вимог про стягнення з позичальника встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв. В зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти за користування кредитом за період з 23.08.2019 року по 22.09.2019 року у розмірі 12,00 грн., відповідно до п.1.5.2 кредитного договору. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з комісії в розмірі 1600,00 грн., то дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки умовами кредитного договору № 6387670 від 23.08.2019 року, зокрема пунктом 1.5.1, передбачено, що комісія за надання кредиту становить 0,00 грн., яка нараховується за ставкою 0,00 відсотків від суми кредиту одноразово, тобто умовами кредитного договору сплата комісії не передбачена. За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 6387670 від 23.08.2019 року в загальному розмірі 4012,00 грн., з яких: 4000,00 грн. - заборгованість за сумою кредиту та 12,00 грн. - заборгованості за відсотками, задовольнивши позов частково. Інші доводи сторін не спростовують висновків суду. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачем при зверненні до суду було сплачено вірну суму судового збору в розмірі 2270,00 грн. і суд задовольнив 37,05% заявлених позивачем позовних вимог від суми 10830,00 грн., суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору пропорційна розміру задоволених позовних вимог в розмірі 840,81 грн., решта суми судового збору пропорційна розміру позовних вимог, в яких позивачу відмовлено, стягненню на користь останнього не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial