Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , мотивуючи свої вимоги наступним. [INFO] померла його мати [PERSON] , яка до дня смерті проживала в [ADDRESS] одна. За життя остання склала заповіт посвідчений 29 червня 2011 року приватним нотаріусом Знам`янського районного нотаріального округу Тепляковим В.М., яким заповіла позивачеві все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося. Про вказаний заповіт позивач не знав. Про існування заповіту дізнався лише нещодавно, після переїзду до будинку де раніше жила його мати, перекладаючи речі померлої та передивляючись документи, знайшов заповіт. При зверненні до нотаріуса виявилося, що позивач пропустив строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, та є таким, що спадщину не прийняв. Вважає причину пропуску поважною. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник надав заяву, відповідно до якої підтримав вимоги позову та просить їх задовольнити, а також розглядати справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У матеріалах справи міститься заява представника, відповідно до якої він не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд розглядати справу без його участі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 29 червня 2011 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла усе своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Знам`янського районного нотаріального округу Кіровоградської області Тепляковим В.М., та зареєстровано в реєстрі за № 958. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до довідки квартального комітету № 15 м. Знам`янка Кіровоградської області [PERSON] по день смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] , одна. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру після смерті [INFO] [PERSON] із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкові справи не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України та п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. ВСУ в Постанові від 6 вересня 2017 року в справі № 6-496цс17 вказав, що у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права, тому необізнаність про існування заповіту є поважною причиною пропуску строку. Висновок про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини також викладена в постанові ВСУ у справі № 6-1320цс17 від 23.08.2017, ухвалі ВССУ від 01.02.2017 у справі № 306/27/15-ц). Відповідно до статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є: принцип неприпустимості позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом; справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 41 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Підставою виникнення права приватної власності є також успадкування майна, що базується на правонаступництві. Цивільний процесуальний кодекс України у статті 2 закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, якщо це не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11 травня 1994 року, який діє для України з 11 вересня 1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи з рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13 червня 1979 року, стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. За змістом положень книги 6 ЦК України, спадкове право захищає власність фізичних осіб. Позивач пов`язаний зі спадкодавцем кровним спорідненням. Усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивача, виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, суб`єктом яких є позивач. Враховуючи вищевикладене те, що відповідач не заперечує проти задоволення позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, після смерті спадкодавця із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса ніхто не звертався, спадщину після смерті [PERSON] ніхто не прийняв, позивач на день смерті спадкодавця не знав про існування заповіту на його ім`я, строк на прийняття спадщини позивачем порушений з причин, які суд визнає поважними, суд вважає за можливе визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] .

Outcome: approved