Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про оспорювання батьківства, в якій вказує на те, що з позивачкою по справі вони зустрілися в 2007 році, про будь-які інтимні стосунки з нею він не пам'ятає. В березні 2008 року відповідачка народила дочку [PERSON], він хибно вважаючи себе батьком дитини дав згоду в відділі РАГС, на підставі чого 30 жовтня 2014 року в свідоцтві про народження [PERSON], в графі батько записали його. В даний час в нього виникли сумніви щодо батьківства дитини, тому він просить виключити відомості з свідоцтва про народження дитини щодо батька дитини. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити, посилаючись на те що він не є батьком дитини, а лише дав письмову згоду на запис його батьком. Щодо проведення генетичної експертизи він не бажає її проводити, оскільки відповідачка визнає позов. Суд, вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.5 ст.136 СК України, не має право оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком. Як вбачається з пояснення сторін в момент реєстрації позивача батьком дитини він знав що не є її батьком, але як пояснив позивач добровільно в органах РАГС дав на це згоду, оскільки йому було це потрібно для інших документів. Відповідно до статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 59 \~Цивільного процесуального кодексу України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до стаття 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до статті 64 Цивільного процесуального кодексу України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно із статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд вважає, що позивачем\~\~не доведено, будь-якими належними та допустимими доказами , які б свідчили про те , що останній не є батьком дитини, а визнання позову відповідачем суд вважає таким , що суперечить закону та порушує права, свободу та інтереси малолітньої дитини. Крім того позовні вимоги позивача, які підтримали сторони в судовому засіданні ґрунтуються лише на припущеннях та особистому трактуванні норм цивільного законодавства. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed