Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 28.12.2007р. між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №07П202-К, на підставі якого Банк надав, а [PERSON] отримав кредит в сумі 25140,00 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 13,5 % річних строком до 27.12.2022 року. Додатковою угодою №1 від 19.10.2008р. були внесені зміни до вказаного кредитного договору і процентна ставка була змінена на 15,0% річних. На забезпечення виконання вказаного кредитного договору між позивачем, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №07П202-П, згідно якого поручитель несе солідарну з основним боржником відповідальність перед кредитором за невиконання зобовязань за кредитним договором. Відповідачі неналежним чином виконують свої зобовязання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого станом на 12.02.2015р. утворилась заборгованість в загальному розмірі 47 884,34 доларів США, що в еквіваленті становить 1\~223 831,24 грн. (за курсом НБУ станом на 12.02.2015р. 1 долар США становить 25,56грн.), яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 23 536,29 доларів США, що еквівалентно 601\~542,08грн.; заборгованості за відсотками в розмірі 18 717,42 доларів США, що еквівалентно 478\~381,17грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту 2 180, 11 доларів США, що еквівалентно 55\~719,31грн.; пені за несвоєчасне повернення відсотків 3 450,52 доларів США, що еквівалентно 88\~188,69грн. Просить стягнути солідарно з відповідачів вказану суму заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654,00грн. Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору, який мотивує тим, що за умова кредитного договору №07П202-К від 28.12.2007р. Банк зобовязувався надати йому грошові кошти в сумі 25\~140 доларів США шляхом видачі готівкових грошових коштів. Моментом надання кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових коштів (п.2.2 договору). Документом, що підтверджує факт видачі та отримання кредитних коштів, є заява на видачу готівки. Але в наданій позивачем копії такої заяви його підпис відсутній. Він стверджує, що грошові кошти в сумі 25\~140 доларів США за вказаним кредитним договором він в Банку не отримував, підпису в заяві не ставив. Тобто ніякого правочину з видачі коштів укладено між ними не було. Вважає, що вказані обставини свідчать про недійсність кредитного договору, відповідно відсутні підстави для стягнення з нього заборгованості за вказаним кредитом. Просить визнати недійсним Договір кредиту №07П202-К від 28.12.2007р. Відповідачка [PERSON] подала зустрічний позов про визнання недійсним договору поруки, мотивуючи його тим, що Договір поруки №07П202-П від 28.12.2007р., який було нею нібито укладено з метою забезпечення кредитного договору між позивачем та її чоловіком [PERSON], вона ніколи не підписувала, про існування такого договору нічого не знала до розгляду даної справи. Відсутність її підпису на вказаному договорі свідчить про відсутність її волевиявлення і відповідно недійсність вказаного договору поруки, що виключає підстави для стягнення з неї кредитної заборгованості. Просить визнати недійсним Договір поруки №07П202-П від 28.12.2007р. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві, зустрічні позови відповідачів не визнала повністю. Суду пояснила, що підстав вважати недійсними договір кредиту від 28.12.2007р. та договір поруки від 28.12.2007р. немає, оскільки вказані договори, як і договір іпотеки нерухомого майна, що також укладений відповідачами з Банком на забезпечення виконання вказаного кредитного договору, були підписані відповідачами особисто. Грошові кошти в сумі 25\~140 доларів США на виконання Банком своїх зобовязань за кредитним договором були видані готівкою [PERSON] і отримані ним 28.12.2007р., що підтверджується заявою на видачу готівки, в якій міститься підпис [PERSON] Останній, отримавши кошти, певний період часу здійснював погашення кредиту щомісячними платежами, тобто визнавав свій обовязок по поверненню кредиту. Останній платіж на погашення тіла кредиту відповідач вчинив 13.10.2008р., продовжуючи після цього вносити платежі, які йшли на погашення процентів, останній такий платіж відповідач вчинив 31.07.2013р. Підстав вважати кредитний договір та договір поруки недійсними немає, вони є чинними і обовязковими для виконання. Також пояснила, що додаткова угода про збільшення процентної ставки за кредитним договором була підписана основним позичальником [PERSON], документів на підтвердження того, що з поручителем [PERSON] це питання узгоджувалось і вносились зміни в договір поруки у Банку немає. Вважає, що позов заявлений Банком в межах строку позовної давності. Просить первісний позов задовольнити повністю, в задоволенні зустрічних позовів відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав, свій зустрічний позов підтримав, зустрічний позов [PERSON] визнав. Додатково суду пояснив, що ним дійсно укладався 28.12.2007р. кредитний договір з позивачем, він особисто підписував цей договір. Грошові кошти в сумі 25\~140 доларів США він особисто отримав в Банку і в подальшому певний період часу сплачував щомісячні платежі. У звязку із значним збільшенням курсу валют у нього не було можливості повністю погашати кредит, він продовжував вносити платежі десь приблизно 200,00 доларів США, які йшли на погашення відсотків. На даний час не памятає, коли останній раз здійснив платіж за цим кредитним договором. Після цього він неодноразово намагався вирішити з Банком питання реструктуризації заборгованості, її списання, але Банк на мирне врегулювання спору не йде. Представник відповідача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов Банку не визнав повністю, зустрічний позов [PERSON] підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, зустрічний позов [PERSON] визнав повністю. Також суду пояснив, що [PERSON] звертався до позивача з метою отримання кредиту, попередньо надавав необхідні документи, але в результаті грошові кошти не отримав. Чи здійснював [PERSON] погашення кредиту, йому, як представнику невідомо. Вважає, що ці обставини є підставою для визнання кредитного договору недійсним, що позбавляє Банк права вимагати стягнення заборгованості. Крім того, вважає, що Банк пропустив строк позовної давності за вказаними позовними вимогами. Просить в позові Банку відмовити, зустрічні позови задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала, свій зустрічний позов підтримала, зустрічний позов [PERSON] визнала і пояснила, що усіма питаннями щодо отримання кредиту на ремонт їх квартири займався її чоловік [PERSON] Вона одного разу була в Банку, щось підписувала, але це були не договори. Вона не памятає, щоб підписувала договір поруки, не заперечує, що була у нотаріуса та підписувала договір іпотеки їх спільної квартири. Питанням погашення кредиту також займався чоловік і їй невідомо коли, скільки він платив. В подальшому пояснила, що вони здійснювали погашення кредиту до березня 2015р., поки Банк не звернувся до суду, але надати відповідні документи не можуть. Представник відповідачки - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов Банку не визнав повністю, зустрічний позов [PERSON] підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, зустрічний позов [PERSON] визнав повністю. Також суду пояснив, що обставини, якими відповідачі обґрунтували свої зустрічні позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду за висновком судово-почеркознавчої експертизи підпис на договорі поруки здійснений [PERSON], а [PERSON] не заперечує факт укладання кредитного договору та отримання кредитних коштів. Але вважає, що позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню, оскільки заявлені поза межами 3-річного строку позовної давності . Погашення кредиту повинно було здійснюватись щомісячними платежами, останній платіж на погашення кредиту було здійснено 13.10.2008р., на погашення відсотків 31.07.2013р., строк позовної давності повинен вираховуватись з цього моменту. Крім того, Банком неправомірно здійснено нарахування пені в іноземній валюті. Просить врахувати, що невиконання відповідачами умов кредитного договору повязано саме із значним збільшенням курсу гривні до іноземної валюти, що позичальник не міг передбачити, тому суд може зменшити розмір нарахованої пені або взагалі не стягувати її. Також зазначив, що немає підстав для покладання на відповідачів солідарного обовязку, оскільки збільшення процентної ставки за кредитним договором відбулось без погодження з поручителем [PERSON], чого Банк не заперечує, у звязку з чим порука є припиненою. Просить в позові Банку відмовити, зустрічні позови задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов ПАТ «Укрсоцбанк» обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Суд встановив, що 28.12.2007р. між позивачем ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №07П202-К, на підставі якого Банк надав, а відповідач [PERSON] отримав кредит в сумі 25 140,00 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 13,5% річних, строком до 27.12.2022р. (арк.10-13 т.1) Надання кредиту проводиться шляхом видачі Позичальнику готівкових грошей. Моментом надання кредиту вважається день видачі Позичальнику готівкових грошей в сумі Кредиту (п.2.1, 2.2 Договору). П.1.1 кредитного договору передбачалось щомісячне повернення кредитних коштів рівними платежами по 140,00 доларів США до 20 числа кожного місяця. Відповідно до п.2.4.1 кредитного договору сплата процентів здійснюється у валюті кредиту не пізніше 10 числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти. Відповідно до п. 3.3.8, 3.3.9 кредитного договору Позичальник зобовязаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному до цього Договору, достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити штрафні санкції у випадках, визначених п. 2.6.3, 3.2.3, 4.4., 4.5, 5.4. цього Договору. Так, відповідно до п.4.5, 7.4 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обовязків, визначених в п.3.3.7, 3.3.8 цього Договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно Позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Відповідно до п.7.2 кредитного договору він набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання Сторонами прийнятих на себе зобовязань з урахуванням положень п.7.5 цього Договору. Згідно із заявою на видачу готівки №1 від 28.12.2007р. Банк видав [PERSON] грошові кошти в сумі 25\~140 доларів США, що еквівалентно 125\~957,00грн. (арк..205 т.1) 19.10.2008р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було підписано Додаткову угоду №1 про внесення змін до Договору кредиту №07П202-К від 28.12.2007р., яка є невідємною частиною кредитного договору та згідно із якою було змінено умови кредитування - з 20.10.2008р. встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 15,0% річних (арк..14-15 т.1). Крім того, 28.12.2007р. між позивачем, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки № 07П202-П, згідно якого поручитель [PERSON] несе солідарну відповідальність перед кредитором за виконання основним боржником [PERSON] обовязку щодо повернення кредиту в сумі 25\~140 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 13,5% (арк.16-17 т.1) Згідно розрахунку заборгованості станом на 12.02.2015р. заборгованість за Договором кредиту №07П202-К від 28.12.2007р. становить 47 884,34 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ на 12.02.2015р. 1\~223 831,24 грн., і складається з заборгованості за кредитом в розмірі 23 536,29 доларів США, заборгованості за відсотками в розмірі 18 717,42 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту 2 180, 11 доларів США, пені за несвоєчасне повернення відсотків 3 450,52 доларів США (арк..219-228 т.1). Відповідно до ст.11,14 ЦК України цивільні права та обовязки виникають, зокрема, із договорів. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст.525-526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст.625\~цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України).\~ Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши сукупність наданих суду доказів з точки зору їх належності, допустимості, достатності, достовірності, взаємозвязку, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] порушив умови укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки не виконав свого зобовязання щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків шляхом здійснення періодичних щомісячних платежів, у звязку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором, у звязку з чим Банк, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України та п.4.5,7.4 Договору кредиту №07П202-К від 28.12.2007р., звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення кредитних коштів, нарахованих відсотків за користування ним та штрафних санкцій. Але в ході судового розгляду відповідач [PERSON] заявив зустрічний позов, яким оспорює дійсність Договору кредиту №07П202-К від 28.12.2007р. з посиланням на те, що грошові кошти за цим договором він фактично не отримував. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним Договору кредиту №07П202-К від 28.12.2007р., суд виходить з такого. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Ст.204 ЦК України\~встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України). Відповідно до п.8 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст.205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. \~ Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладено у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Так, відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім того, на підставі ч.2 ст.640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець повязує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст.1046 ЦК України). В той же час, кредитний договір, на відміну від договору позики, є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов такого договору. Передача грошей відбувається на стадії виконання кредитного договору, відтак посилання позичальника на неотримання грошей не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Саме такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом України в постанові від 11.07.2012р. у справі №6-63цс12, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України. Отже, кредитний договір за своєю природою є консесуальним та оплатним. Його істотними умовами є сума кредиту, проценти за його використання та обов'язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час. При розгляді справи суд встановив, що позивач та відповідач [PERSON] 28.12.2007р. уклали кредитний договір в письмовій формі, як того вимагає ст.1055 ЦК України. Вказаний договір (при цьому, кожен його аркуш) було підписано уповноваженим представником Банку та відповідачем [PERSON] Факт укладання та особистого підписання цього договору відповідач [PERSON] в судовому засіданні не оспорював, у звязку з чим в силу вимог ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Суд вважає, що факт підписання сторонами Договору кредиту від 28.12.2007р. підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що відповідає принципу свободи договору. Зі змісту Договору кредиту від 28.12.2007р. вбачається, що сторонами обумовлена сума кредитних коштів, розмір відсотків за користування ними, порядок їх надання Банком позичальнику, а також строк, порядок та умови повернення кредиту позичальником, тобто усі істотні умови кредитного договору. Жодних доказів того, що сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору відповідач [PERSON] суду не надав. У звязку з цим суд вважає, що вказаний договір є укладеним. При цьому, судом встановлено, що цей договір не суперечить вимогам діючого законодавства, моральним засадам суспільства; сторони при укладанні договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, саме вони підписали його; правочин був вчиненій в письмовій формі, як того вимагає закон; він був спрямований на реальне настання правових наслідків і такі наслідки настали Кредитор ПАТ «Укрсоцбанк» передав Позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 25\~140 доларів США і він зобовязаний був повернути їх у встановлені договором строки. Тобто в момент вчинення правочину сторонами були додержані вимоги, необхідні для чинності правочину, які встановлені ст.203 ЦК України. Також суд зазначає, що в подальшому до Договору кредиту від 28.12.2007р. сторонами вносились зміни шляхом укладання Додаткової угоди №1 від 19.10.2008р. і відповідач [PERSON] не заперечував факту укладання та підписання такої угоди, до липня 2013р. частково виконував свої зобовязання за кредитним договором і до моменту звернення Банку до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості у нього не виникало сумнівів щодо дійсності кредитного договору. Посилання представника відповідача - адвоката [PERSON] на те, що кредитні кошти [PERSON] фактично не отримав, суд не приймає до уваги як підставу для визнання кредитного договору недійсним, оскільки, як вже вказувалось, кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, а дії щодо отримання грошей стосуються його виконання, а не укладення. При цьому, судом достовірно встановлено, що умови договору в частині порядку надання кредиту шляхом видачі готівкових коштів - Банком були додержані, що підтверджується безпосередньо дослідженим судом оригіналом заяви на видачу готівки №1 від 28.12.2007р., на якій містяться особисті дані позичальника [PERSON] (дата народження, адреса проживання, паспортні дані) та його особистий підпис. Доказів на спростування того, що в дійсності вказані грошові кошти відповідачем [PERSON] фактично не були отримані, а підпис на вказаній заяві йому не належить, представник відповідача суду не надав. Крім того, відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що він особисто отримав грошові кошти за вказаним кредитним договором. З урахуванням вказаного, суд не знаходить законних підстав для визнання недійсним Договору кредиту №07П202-К від 28.12.2007р. , у звязку з чим в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» слід відмовити. Таким чином, укладений між сторонами кредитний договір є чинним і обовязковим для виконання. Однак судом встановлено і відповідачем [PERSON] не оспорюється, а відповідно і не підлягає доказуванню в силу вимог ст. 61 ЦПК України, те, що він неналежним чином виконував своє зобовязання щодо повернення кредитних коштів, допускав прострочення платежів, сплачував платежі в меншому розмірі, ніж передбачено кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості. Зокрема, згідно розрахунку заборгованості, що наданий позивачем, вбачається, що відповідачем [PERSON] на погашення тіла кредиту було здійснено в межах графіку 9 платежів на загальну суму 1120,00 доларів США, з простроченням строку - 2 платежі на загальну суму 483,71грн., усього 1603,71 доларів США. Заборгованість за тілом кредиту після внесення останнього платежу (13.10.2008р.) і на даний час становить 23 536,29 доларів США . Протягом дії кредитного договору позивачем були нараховані відсотки за користування кредитом 20\~516,45 доларів США та на прострочені платежі 4834,29 доларів США. Відповідачем на погашення відсотків було здійснено 31 платіж на загальну суму 6\~633,32 доларів США, з яких повністю сплачено прострочені відсотки в сумі 4834,29 доларів США та частково відсотки, нараховані на строкові платежі, - 1799,03 доларів США. Станом на 12.02.2015р. заборгованість за відсотками становить 18\~717,42 доларів США (20\~516,45 доларів США - 1799,03 доларів США). Вказаний розмір заборгованості підтверджується наданим суду розрахунком, який є повним, чітким, обєктивним, він узгоджується з умовами кредитного договору, виписками з банківських рахунків, наданими позивачем і дослідженими судом (арк..235-249 т.1, арк..1-248 т.2, арк..1-170 т.3). Суд вважає вказані докази належними та допустимими і бере за основу при постановленні цього рішення. Суд враховує, що відповідачі, посилаючись на те, що платежі вони вносили ще в 2015р., але вони не враховані Банком, належних доказів на підтвердження своїх доводів суду не надали, фактично розмір заборгованості за кредитним договором не оспорили. В той же час, вирішуючи питання про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд виходить з того, що під час судового розгляду представники відповідачів заявили про застосування строку позовної давності до позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк». Так, згідно з ст.257 та ч.3 ст.267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.252-255 ЦК України. У випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом та комісії, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В такому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 06.11.2013 року по справі № 6-116цс13, яка є обов'язковою для застосування судами в силу ст.360-7 ЦПК України. Крім того, відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, а також у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Розглядаючи дану справу, суд встановив, що укладений між сторонами кредитний договір передбачав щомісячне повернення кредитних коштів рівними платежами по 140 доларів США щомісячно до 20 числа кожного місяця та щомісячне погашення нарахованих відсотків до 10 числа кожного місяця, наступним за тим, за який вони нараховані (п.1.1, 2.4.1 Договору). Також кредитним договором передбачалось право Банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів в разі порушення позичальником строків внесення чергових платежів більше ніж на 60 календарних днів (п.4.5, 7.4 Договору). Таким чином, суд вважає, що у звязку з порушенням відповідачем [PERSON] свого обовязку по сплаті щомісячних платежів, позивач мав право заявити вимоги про їх стягнення в межах 3-річного строку позовної давності, перебіг якого повинен починатися з моменту настання строку сплати чергового щомісячного платежу, а щодо вимог про дострокове повернення кредитних коштів після спливу 60 календарних днів з моменту невнесення чергового такого платежу. Так, з наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що останній щомісячний платіж на погашення тіла кредиту відповідач [PERSON] здійснив 13.10.2008р. Після цього він щомісячно продовжував здійснювати платежі на погашення кредиту, визнаючи свій обовязок по поверненню кредитних коштів, чого він також не заперечував в судовому засіданні, але вони зараховувались Банком на погашення відсотків за користування кредитом, що узгоджується з вимогами п.2.5 Договору кредиту від 28.12.2007р., яким визначено черговість погашення заборгованості. Так, [PERSON] здійснив такі платежі щомісячно в листопаді-грудні 2008р., в січні-травні, липні 2009р., в жовтні-листопаді 2011р., березні-липні, листопаді 2012р., лютому, квітні-травні, липні 2013р. Порушення строку внесення чергового щомісячного платежу більше ніж на 60 календарних днів відповідач [PERSON] допустив, починаючи з платежу за відсотками, нарахованими за липень 2009р., строк сплати яких за умовами кредитного договору настав 10.08.2009р., оскільки з серпня 2009р. по жовтень 2011р. ніяких платежів на погашення кредиту не здійснював. Таким чином, у звязку з невнесенням цього платежу після спливу наступних 60 календарних днів (з 11.08.2009р. по 09.10.2009р.) відповідно до вимог п.4.5, 7.4 Договору кредиту від 28.12.2007р. строк користування кредитом вважається таким, що сплив, і Позичальник [PERSON] зобовязаний був протягом одного робочого дня (10.10.2009р.) погасити кредит в повному обсязі, а Банк відповідно набув право вимагати дострокового повернення усіх кредитних коштів в межах строку позовної давності 3 роки, який повинен обчислюватись з 11.10.2009р. по 11.10.2012р. В той же час судом встановлено, що відповідач [PERSON] після 11.10.2009р. і до 10.10.2012р., а саме 28.10.2011р., 25.11.2011р., 29.03.2012р., 26.04.2012р., 17.05.2012р., 27.06.2012р., 31.07.2012р., здійснив платежі на погашення кредиту, в т.ч. нарахованих відсотків. Суд вважає, що такі дії відповідача є свідченням визнання ним свого боргу та обовязку по поверненню кредиту та нарахованих відсотків, що відповідно до вимог ст.264 ЦК України є підставою для переривання строку позовної даності. Останній платіж в межах 3-річного строку позовної давності, який обчислюється з 11.10.2009р. по 11.10.2012р., відповідач вчинив на погашення кредиту 31.07.2012р., чим перервав строк позовної давності за вимогами про повернення кредитних коштів, у звязку з чим з 01.08.2012р. цей строк почав текти заново. Але і після цього відповідач [PERSON] продовжував вносити платежі на погашення кредиту (13.11.2012р., 15.02.2013р., 16.04.2013р., 30.05.2013р., 31.07.2013р.), тобто вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, і кожного разу, таким чином, переривав строк позовної давності. Згідно наданого суду розрахунку заборгованості останній раз платіж на погашення кредитних коштів відповідач здійснив 31.07.2013р., після чого заборгованість за кредитом стала регулярно збільшуватись наростаючим підсумком. Суд вважає, що в даному випадку 3-річний строк позовної давності за вимогами про дострокове повернення кредитних коштів за цим позовом остаточно повинен обчислюватись з 01.08.2013р. по 01.08.2016р. З даним позовом позивач звернувся до суду 10.03.2015р. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що вказаний позов в частині дострокового повернення суми кредиту та нарахованих відсотків поданий позивачем з дотриманням 3-річного строку позовної давності, тому підстав для відмови в позові в цій частину суд не знаходить. Відповідні доводи представників відповідачів є безпідставними і спростовуються вищевикладеними обставинами. Вирішуючи питання про стягнення пені, суд виходить з того, щопідставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (ст.610,611 ЦК України). Факт порушення відповідачем [PERSON] свого зобовязання щодо своєчасного повернення кредитних коштів знайшов своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Умовами Договору кредиту від 28.12.2008р. (п.4.2) передбачено право Банку у разі прострочення строків повернення кредиту та нарахованих процентів вимагати від позичальника сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочки, що діє у цей період. З розрахунку заборгованості вбачається, що Банк за несвоєчасне погашення тіла кредиту нарахував пеню з 11.02.2014р. по 11.02.2015р. в розмірі 2\~180,11 доларів США, що еквівалентно 55\~719,31грн., за несвоєчасне погашення процентів 34550,52 доларів США, що еквівалентно 88\~188,69грн. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Верховний Суд України в постановах від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для судів, виклав правову позицію, відповідно до якої стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. При вирішенні питання про розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, судом повинно бути взято до уваги розрахунок пені за один рік. Беручи до уваги вищевказане, з урахуванням того, що ПАТ «Укрсоцбанк» з вимогою про стягнення заборгованості, яка виникла станом на 12.02.2015р., в т.ч. пені, звернувся до суду 10.03.2015р., суд вважає, що заборгованість по пені підлягає стягненню на користь позивача в межах 1-річного строку позовної давності, а саме за період з 10.03.2014р. по 12.02.2015р. (в межах заявлених позовних вимог). Так, згідно розрахунку заборгованості за період з 21.02.2014р. по 20.03.2014р. (28дн.) нараховано пеню за несвоєчасне повернення тіла кредиту в розмірі 2\~262,80грн., відповідно за 1 день розмір пені становить 80,81грн. (2\~262,80грн. : 28дн.). За період з 10.03.2014р. по 20.03.2014р. (11дн.) розмір пені становить 888,96грн. (11дн х 80,81грн). З 21.03.2014р. по 11.02.2015р. включно Банком нараховано пеню за несвоєчасне повернення тіла кредиту в розмірі 52\~661,29грн. (55\~719,31грн. 795, 22грн. 2\~262,80грн.) Загальний розмір пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту в межах 1-річного строку позовної давності становить 53\~550,25грн. (888,96грн. + 52\~661,29грн.). Крім того, згідно розрахунку заборгованості за період з 21.02.2014р. по 20.03.2014р. (28дн.) нараховано пеню за несвоєчасне погашення процентів в розмірі 3\~930,73грн., відповідно за 1 день розмір пені становить 140,38грн. (3\~930,73грн. : 28дн.). За період з 10.03.2014р. по 20.03.2014р. (11дн.) розмір пені становить 1\~544,22грн. (11дн х 140,38грн). З 21.03.2014р. по 11.02.2015р. включно Банком нараховано пеню за несвоєчасне погашення процентів в розмірі 82\~882,18грн. ( 88\~188,69грн. 1\~375,78грн. 3\~930,73грн.) Загальний розмір пені за несвоєчасне погашення процентів в межах 1-річного строку позовної давності становить 84\~426,40грн. (1\~544,22грн. + 82\~882,18грн.). Усього розмір пені в межах 1-річного строку позовної давності, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 137\~976, 65грн. (53\~550,25грн. + 84\~426,40грн.). Суд вважає, що з вимогами про стягнення пені за період з 11.02.2014р. по 09.03.2014р. позивач звернувся до суду поза межами 1-річного строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. При постановленні рішення суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що пеня підлягає стягненню у валюті кредиту доларах США, оскільки використання іноземної валюти в грошових зобовязаннях діючим законодавством України не заборонено і допускається у випадках і порядку, встановленому законом. Такий порядок визначається Декретом КМУ №15-93 від 19,02.1993р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України. Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15. Таким чином, позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення пені підлягають задоволенню частково і сума пені підлягає стягненню в гривні. При постановленні рішення суд не приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] щодо необхідності зменшення судом розміру пені в силу того, що порушення зобовязання за кредитним договором з боку відповідача [PERSON] мало через значне збільшення курсу гривні до іноземної валюти. Банк, звертаючись до суду з цим позовом, визначив заборгованість в доларах США за курсом, який діяв на момент звернення і був значно більшим за той, при якому укладався договір, у звязку з чим не зазнає збитків, у той час, коли стягнення пені спричинить погіршення матеріального стану відповідачів та утруднить подальше виконання ними їх обовязків за кредитним договором. В даному випадку, суд враховує, що згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки (пені, штрафу) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в п.27 постанови №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання). Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги розмір заборгованості за основним зобовязанням (за тілом кредиту 23 536,29 доларів США та відсотками 18\~717,42 доларів США), та розмір пені за порушення строків повернення кредиту, який визначений до стягнення судом, - 137\~976,65грн., суд вважає, що підстав для зменшення пені в порядку ч.3 ст.551 ЦК України немає, оскільки пеня не перевищує розмір фактичних збитків, є значно меншою за них, судом визначена до стягнення сума пені в гривнях і виконання рішення суду в цій частині не буде залежати від курсу гривні до доларів США. Будь-яких доказів на підтвердження істотних обставин, що могли вплинути на висновок суду щодо зменшення розміру пені, в т.ч. тяжкого майнового стану відповідачів, наявності інших тяжких життєвих обставин, відповідачі та їх представники суду не надали. На такі обставини взагалі не посилались. Посилання на таку обставину, як причина порушення грошового зобовязання - значне збільшення курсу гривні до іноземної валюти, суд не приймає як підставу для зменшення розміру пені, оскільки вважає, що відповідач [PERSON] добровільно погодився на укладання кредитного договору в іноземній валюті, що не суперечить вимогам діючого законодавства, в момент укладення договору не мав будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, бо діючим законодавством України не закріплена незмінність курсу гривні до іноземних валют, тобто [PERSON] добровільно прийняв на себе валютні ризики.\~\~ Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти, на думку суду, не є істотною обставиною в розумінні ч.3 ст.551 ЦК і не тягне зменшення розміру нарахованої пені. При цьому, суд звертає увагу, що сторонами не вносились зміни до кредитного договору, в т.ч. в частині визначення щомісячних платежів в національній валюті у звязку з коливаннями курсу іноземної валюти, у звязку із змінами до діючого законодавства, якими заборонена видача споживчих кредитів в іноземній валюті (абз.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що набрала чинності 16.10.2011р.). Після зростання валютного курсу відповідач продовжував сплачувати кредитні кошти в іноземній валюті, як передбачалось умовами кредитного договору. Остаточно перестав погашати кредит з серпня 2013р. Ніяких доказів того, що він приймав усі належні заходи для внесення змін до кредитного договору, вирішення питання щодо реструктуризації заборгованості або іншим чином намагався вирішити питання подальшого виконання ним своїх зобовязань, суду не надано. У звязку з цим суд вважає, що саме власне недбальство відповідача [PERSON] призвело до зростання заборгованості за кредитним договором, на яку позивач правомірно нараховував пеню. Вказані обставини не дають суду підстав для зменшення розміру пені у відповідності до вимог ч.3 ст.551 ЦК України. Також судом встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за Договором кредиту №07П202-К від 28.12.2007р. між позивачем, [PERSON] та [PERSON] 28.12.2007р. був укладений Договір поруки №07П202-П, згідно якого поручитель [PERSON] несе солідарну відповідальність перед кредитором за виконання основним боржником [PERSON] обовязку щодо повернення кредиту в сумі 25\~140 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 13,5%. Згідно з ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Після звернення позивача до суду з позовом про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором, відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, яким оспорює дійсність Договору поруки №07П202-П від 28.12.2007р. в силу того, що вона його не підписувала. Як вже зазначалось, вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, зокрема, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, в т.ч. і договір поруки, вчиняється в письмовій формі. Правочин, вчинений без додержання цієї вимоги, є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 18.05.2016р. № 67/68/69-16, проведеної на підставі ухвали суду від 17.02.2016р. за клопотанням відповідачки [PERSON], підпис від імені [PERSON] в оригіналі Договору поруки №07П202-П від 28.12.2007р. виконаний самою [PERSON], час виконання підпису встановити неможливо. Таким чином, доводи відповідачки [PERSON] про те, що вона не підписувала Договір поруки від 28.12.2007р., не знайшли свого підтвердження і спростовуються вищевказаним висновком експертизи, який суд приймає за основу при постановленні рішення суду як належний та допустимий доказ. Беручи до уваги, що Договір поруки від 28.12.2007р. укладений сторонами в письмовій формі, як того вимагає закон, особисто підписаний [PERSON], чим остання підтвердила досягнення згоди щодо істотних умов вказаного договору (обсяг своїх зобовязань, строк дії, підстави відповідальності тощо) та своє вільне волевиявлення, суд вважає, що підстав для визнання вказаного договору недійсним немає і в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. В той же час, вирішуючи питання про покладання на неї солідарного з основним боржником [PERSON] обовязку щодо повернення кредитних коштів, суд приймає до уваги заперечення представника відповідачки щодо припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України. Так, згідно з ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується його відповідальність. При цьому, обсяг зобовязання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Судом встановлено, що згідно з Договором кредиту №07П202-К від 28.12.2007р. Кредитор має право змінити (зменшити/збільшити) розмір процентної ставки за користування кредитом, про що повідомляє Позичальника не пізніше, ніж за 10 робочих днів до дати початку їх застосування шляхом надання для укладання відповідної додаткової угоди. У разі, якщо позичальник погодиться із зміненим розміром процентів, він зобовязаний підписати додаткову угоду та повернути її Кредитору (п.2.6 кредитного договору). 19.10.2008р. Банком та позичальником [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 до вказаного кредитного договору, за якою Банк збільшив процентну ставку за користування кредитом з 13,5% річних до 15,0% річних з 20.10.2008р. При цьому, згідно з Договором поруки №07П202-П від 28.12.2007р. поручитель [PERSON] зобовязалась перед Кредитором в повному обсязі відповідати за виконання Позичальником [PERSON] зобовязань за вказаним кредитним договором, а саме повернення кредиту в сумі 25\~140 доларів США, сплату процентів за користування кредитом в розмірі 13,5% річних, сплату можливих штрафних санкцій, інших витрат (п.2.1 Договору поруки). Згідно з п.3.3.1 Договору поруки Кредитор зобовязаний до моменту виконання забезпеченого порукою зобовязання, не змінювати умов Договору кредиту без попереднього письмового погодження Поручителя. В судовому засіданні представник позивача не заперечувала, що вносячи зміни до Договору кредиту на підставі Додаткової угоди №1 від 19.10.2008р. щодо збільшення процентної ставки, згода поручителя [PERSON] на це не витребувалась, відповідні зміни до Договору поруки не вносились. З наданих суду доказів також не вбачається, що поручитель [PERSON] була проінформована щодо зміни умов кредитного договору в частині збільшення процентної ставки. Таким чином, суд вважає, що зміни до Договору кредиту №07П202-К від 28.12.2007р. в частині збільшення процентної ставки, в результаті чого збільшився і обсяг відповідальності поручителя, були внесені без згоди поручителя на таку зміну, у звязку з чим порука є припиненою в силу вимог ч.1 ст.559 ЦК України. Відповідно підстав для покладання на відповідачку [PERSON] солідарного з [PERSON] обовязку повернути кредитні кошти суд не знаходить і в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» в частині вимог до [PERSON] слід відмовити. Суд вважає, що заборгованість за Договором кредиту №07П202-К від 28.12.2007р. в розмірі 42\~253,71 доларів США (заборгованість за тілом кредиту 23\~536,29 доларів США + заборгованість за відсотками 18\~717,42 доларів США), що за офіційним курсом НБУ станом на день постановлення даного судового рішення (100 доларів США - 2478,3525 гривень) становить 1\~047\~046,90грн., а також пеня за порушення строків погашення кредиту за період з 10.03.2014р. по 11.02.2015р. включно в розмірі 137\~976,65грн. підлягають стягненню лише з відповідача [PERSON] Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] слід задовольнити частково, в частині позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] слід відмовити, в задоволенні зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON] також слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654,00грн.

Outcome: partial