Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог стягнути в його користь із відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 01.01.2010 року в розмірі 12 311 741,10 грн., проценти за користування позикою від 01.01.2010 року в розмірі 6 388 613,06 грн., індекс інфляції в розмірі 3 889 673,76 грн., 3% річних в розмірі 434 975,16 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на такі обставини. 01.01.2010 року між Позивачем - [PERSON] з однієї сторони та Відповідачем - [PERSON] з другої сторони, від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14.03.2008 року за № 431 діяв гр. [PERSON] було укладено договір позики (далі Договір), предметом якого було передання у власність позичальнику ([PERSON]П.) грошових коштів в розмірі 537 700,00 доларів США із строком повернення до 01.06.2014 року. Відповідно до п. 3 Договору, сума позики, встановлена п. 1 даного Договору, має бути протягом одного місяця перерахована Позикодавцем на рахунок Позичальника: № 2620159903299 в КФ ВАТ СКБ «Дністер» м. Київ, МФО 300722. 28 січня 2010 року [PERSON] здійснив [PERSON] переказ на виконання договору позики від 01.01.2010 року в сумі 537 700,00 тис. дол. США, які були освоєні шляхом погашення кредитних зобовязань перед ВАТ СКБ «Дністер» (тіла кредиту та прострочених процентів) згідно договору № 5990/1 від 14.03.2008 року, що підтверджується довідкою ВАТ СКБ «Дністер» від 14.03.2014 року за № 601 93/ЛК, а також копіями меморіального валютного ордеру № 6 від 28.10.2010 року, за № 437 від 28.10.2010 року, за № 438 від 28.10.2010 року, за № 439 від 28.10.2010 року, які знаходяться в матеріалах даної судової справи. У встановлений в договорі позики строк, а саме 01.06.2014 року [PERSON] борг не повернула та відсотки за користування грошовими коштами згідно п. 2 Договору не повернула. Також для звернення до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору, в тому числі за подачу заяви про забезпечення позову у сумі 3 889,07 грн. На підставі наведеного позивач просить суд позов задоволити. Представник позивачка [PERSON] в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просить задоволити повністю. Представники Відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились. Представники [PERSON] та [PERSON] подали клопотання про відкладення розгляду справи, які за результатом їх обговорення були відхиленні судом. Представники [PERSON] та [PERSON] щодо причини своєї неявки суд не повідомили. Однак, в ході судового розгляду даної справи, представники Відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги позивача заперечили та просили суд в задоволенні таких відмовити повністю. Свої доводи як зазначено у письмовому запереченні на позовну заяву 05.02.2015 року мотивують тим, що жодних коштів у позивача [PERSON] не отримувала та відповідно жодного договору позики остання не підписувала. Договір позики від 01.01.2010 року було від її імені без будь якого на те із нею погодження підписано її представником [PERSON], який діяв на підставі довіреності від 14.03.2008 року за № 431 із перевищенням повноважень. Крім цього, зазначають те, що позовні вимоги Позивача не підтверджені жодними доказами по справі. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 01.01.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого, [PERSON] передає у власність [PERSON], а [PERSON] приймає у власність від [PERSON] грошові кошти в сумі 537 700,00 доларів США та зобовязується повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів, а саме 537 700,00 доларів США до 01.06.2014 року. Вказаний договір підписано з однієї сторони [PERSON], а з другої сторони [PERSON] від імені якої на підставі довіреності від 14.03.2008 року за № 431 діяв представник [PERSON] Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивачем [PERSON] умови договору позики грошових коштів було виконано та у відповідності до п. 3 договору, 28.01.2010 року перераховано грошові кошти в сумі 537 700,00 доларів США на рахунок [PERSON] № 2620159903299 в КФ ВАТ СКБ «Дністер» м. Київ, МФО 300722, що підтверджується довідкою ВАТ СКБ «Дністер» від 14.03.2014 року за № 601 93/ЛК та копією меморіального валютного ордеру № 6 від 28.01.2010 року. Крім цього, як вбачається із довідки ВАТ СКБ «Дністер» від 14.03.2014 року за № 601- 93/ЛК саме 28.01.2010 року [PERSON] здійснив приватний переказ в сумі 537 700,00 доларів США [PERSON] [PERSON] кошти було використано [PERSON] для погашення її кредиту отриманого у ВАТ СКБ «Дністер» за № 5990/1 від 14.03.2008 року, а саме погашено: прострочений кредит в сумі 488 346,15 доларів США, прострочені відсотки по кредиту в сумі 38 766,55 доларів США та прострочені відсотки по кредиту в сумі 10 404,48 доларів США згідно кредитного договору № 5990/01 від 14.03.2008 року, що підтверджується копіями меморіальних ордерів за № 437, 438, 439 від 28.01.2010 року. В свою чергу, відповідач [PERSON] порушила умови договору та у визначений договором строк, а саме до 01.06.2014 року не повернула отримані кошти та проценти за користування грошовими коштами. З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що між сторонами був укладений договір позики, основна сума боргу відповідача перед позивачем за договором становить суму у розмірі 537 700,00 (пятсот тридцять сім тисяч сімсот) доларів США доведена повністю, а тому підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, відповідно до п. 2 Договору, за користування грошовими коштами [PERSON] зобовязана сплатити [PERSON] проценти, виходячи із ставки 10% щорічно від суми, що зазначена в п. 1 даного Договору. Відтак, сума процентів, які підлягають стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] становить грошову суму в розмірі 279 014,74 доларів США. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на вищенаведене, беручи до уваги те, що зобов'язання має виконуватися належним чином, а у випадку неналежного виконання чи невиконання зобов'язання боржник має понести відповідальність перед кредитором, з відповідача підлягає стягненню 18 997,00 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, на підставі ст. 625 ЦК України, щодо простроченої суми боргу згідно договору позики від 01.01.2010 року. Щодо заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача індексу інфляції в розмірі 169 876,67 доларів США, то суд приходить до висновку, що такі не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Так, у відповідності до ст. ст. 625, 1050 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, як передбачено нормами Закону України від 3 липня 1991 року за № 1282 ХІІ «Про індексацію грошових коштів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного суду України від 28.03.2012 року у справі № 6 36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. З приводу письмових заперечень представників Відповідача по суті позовних вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Так, в ході судового розгляду даної судової справи суд неодноразово витребовував від Відповідача та його представників належні письмових доказів (зокрема, квитанція, платіжне доручення, меморіальний ордер тощо), які б підтверджували факт погашення [PERSON] кредитних зобовязань перед ВАТ СКБ «Дністер» (тіла кредиту та прострочених процентів) згідно договору № 5990/1 від 14.03.2008 року за рахунок належних їй (власних) грошових коштів, однак жодних письмових доказів на підтвердження цього Відповідачем та його представниками представлено не було. З приводу усних пояснень представників Відповідача щодо неотримання [PERSON] грошових коштів за договором позики від 01.01.2010 року суд зазначає, що за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Що ж стосується, посилання Відповідача та його представників на перевищення представником [PERSON] повноважень, які були надані останньому згідно довіреності від 14.03.2008 року за № 431 з приводу підписання договору позики від 01.01.2010 року, суд зазначає наступне. В судовому засіданні 22.05.2015 року як свідка було допитано [PERSON], який пояснив, що розпочинаючи із 2008 року та до 2010 року представляв інтереси [PERSON] з приводу придбання нерухомого майна, а саме земельної ділянки та житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Петра Радченка, буд. 47, пошуку грошових коштів на придбання останнього, укладення кредитного договору та договору іпотеки із ВАТ СКБ «Дністер» та зняття усіх обтяжень після погашення кредитних зобовязань перед Банком, що ним належним чином було виконано, а усі дії були погоджені ним із [PERSON] та прийнято нею відповідне виконання, а також зазначив, що розпочинаючи із 2008 року та до моменту звернення [PERSON] до Пустомитівського районного суду Львівської області із позовом про стягнення заборгованості, [PERSON] жодного разу не ставила будь яких вимог чи претензій до [PERSON] як представника, якому за цей період [PERSON] було видано три довіреності, а саме: довіреність від 16.02.2008 року за № 655, довіреність від 14.03.2008 року за № 431, довіреність від 29.01.2010 року за № 36. Зокрема, з приводу підписання договору позики від 01.01.2010 року свідок [PERSON] зазначив, що усі істотні умови вказаного договору були попередньо погодженні сторонами вказаного договору, а саме між [PERSON] та [PERSON] 28 січня 2010 року [PERSON] перерахував [PERSON] переказ на виконання договору позики від 01.01.2010 року в сумі 537 700,00 тис. дол. США, які були освоєні шляхом погашення кредитних зобовязань перед Банком (тіла кредиту та прострочених процентів) згідно договору № 5990/1 від 14.03.2008 року, що підтверджується довідкою СКБ «Дністер» від 14.03.2014 року за № 601 93/ЛК, копією меморіального валютного ордеру за № 6, за № 437, за № 438 та за № 439 від 28.01.2010 року. Після освоєння [PERSON] грошових коштів перерахованих [PERSON] на виконання умов договору позики від 01.01.2010 року, 29.01.2010 року [PERSON] видала нову довіреність на [PERSON] за № 36 відповідно до якої надала йому права щодо представництва інтересів [PERSON] у всіх державних органах та установах, громадських та приватних організаціях, підприємствах, незалежно від підпорядкування і форм власності, в тому числі в органах нотаріату та банківських установах (їх філіях) з питань, що стосуватимуться зняття заборони відчуження (вилучення обєкта нерухомого майна) житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Петра Радченка, буд. 47 та земельної ділянки, площею 0,1 га (кадастровий номер 8000000000:72:252:0247), на якій розташований вищезазначений житловий будинок, а також вилучення відповідно запису з Державного реєстру іпотек. Судом також встановлено, що виготовлення довіреності від 29.01.2010 року за № 36 (на право зняття заборон по договору іпотеки) на наступний день після погашення за рахунок коштів [PERSON] кредитної заборгованості [PERSON] перед ВАТ СКБ «Дністер» підтверджує ту обставину, що [PERSON] діяв в межах наданих йому повноважень, за попереднім погодженням та виключно в інтересах [PERSON], яка своїми особистими діями прийняла отримані за договором позики від 01.01.2010 року грошові кошти на особовий рахунок у ВАТ СКБ «Дністер», користувалась та розпоряджалась цими коштами. Такі дії [PERSON] свідчать про прийняття нею договору позики до виконання, схвалення нею таким чином цього договору та усіх дій [PERSON] в її інтересах як представника. Додатково свідок [PERSON] пояснив, що 30 січня 2010 року [PERSON] було знято всі заборони на відчуження обєктів нерухомого майна, що розташовані по вул. Петра Радченка 47 у місті Києві, у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі листа Банку про те, що кредитні зобовязання [PERSON] повністю виконані. Зняття заборон від імені [PERSON] здійснював [PERSON] на підставі довіреності від 29.01.10 року, що посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 36. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про його виконання. Відтак, суд дослідивши письмові докази, які були долучені до матеріалів справи встановив, що відповідач [PERSON] своїми особистими діями, а саме виготовленням довіреності 29.01.2010 року за № 36 з питань, що стосуватимуться зняття заборони відчуження (вилучення обєкта нерухомого майна) житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Петра Радченка, буд. 47 та земельної ділянки, площею 0,1 га (кадастровий номер 8000000000:72:252:0247), на якій розташований вищезазначений житловий будинок, а також вилучення відповідно запису з Державного реєстру іпотек, повністю прийняла отримані за договором позики від 01.01.2010 року грошові кошти на особовий рахунок у ВАТ СКБ «Дністер», користувалась та розпоряджалась цими коштами (а саме погасила кредит з метою збереження свого нерухомого майна), що свідчить про прийняття нею договору позики від 01.01.2010 року до виконання, схвалення нею таким чином цього договору та усіх дій [PERSON] в її інтересах як представника, а тому посилання представників Відповідача на перевищення [PERSON] наданих йому у довіреності повноважень щодо підписання договору позики від 01.01.2010 року не заслуговують на увагу. Вищенаведена правова позиція викладена також в ухвалі Верховного суду України від 05.03.2008 року у справі № 6-21138св07. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст. 61 цього Кодексу. Згідно п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що [PERSON] та її представниками не надано суду жодних доказів на підтвердження заперечення позовних вимог не зважаючи на неодноразові вимоги суду, не доведено факту самостійного погашення [PERSON] кредитних зобовязань перед ВАТ СКБ «Дністер» згідно кредитного договору № 5990/01 від 14.03.2008 року, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення. Згідно зі ст. 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зазначені норми Закону, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини та враховуючи нестабільний курс визначеної сторонами у договорі іноземної валюти до національної валюти гривні, враховую інтереси сторін, суд приходить до висновку про стягнення задоволеної судом суми позову в іноземній волюті, шляхом конвертації цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу, тобто станом на час виконання рішення суду.

Outcome: dismissed