Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідачів, відповідно до уточнених позовних вимог просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» за кредитним договором №1565 від 13 вересня 2007 року у розмірі 619\~869,68 доларів США, що складається з такого: простроченого основного боргу за кредитом в розмірі 323\~000,0 доларів США, прострочених процентів за користування кредитом за період з 01.10.2007 року до 31.07.2015 року в розмірі 296\~869,68 доларів США, пені за прострочений основний борг за кредитом у період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 4\~203\~815,28 гривень, пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 3\~788\~336,64 гривень, трьох відсотків річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 368\~865,02 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 13 вересня 2007 року за реєстровим №2337 квартиру №6, розташовану в будинку №19 по вулиці Осипова в місті Одесі, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., що належить [PERSON] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 20.03.2000 року за реєстровим номером 5-339, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу в розмірі 3\~581\~400,0 гривень; стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 3\~654,0 гривень, в обґрунтування чого посилається на наступне. Між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 13 вересня 2007 року укладено договір відновлювальної кредитної лінії №1565, відповідно до п. 1.1. якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 323\~000,0 доларів США, а відповідач зобовязався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14,0% річних в строк до 13 вересня 2017 року. При цьому, відповідно до п. 5.2. цього кредитного договору за порушення взятих на себе зобовязань по повернення основної суми кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, позичальник зобовязується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожен день прострочення. Пунктом 7.8. кредитного договору сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобовязань позичальника, що передбачені умовами цього договору. У якості забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за вказаним кредитним договором, між позивачем та [PERSON] 13 вересня 2007 року укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за №2337, відповідно до умов якого банку передано в іпотеку нерухоме майно шестикімнатну квартиру, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] 20.03.2000 року, реєстрований №5-339. У звязку з невиконанням позичальником [PERSON] умов кредитного договору у останнього виникла заборгованість за кредитом, яка на теперішній час не погашається та станом на 01.08.2015 року складає 619\~869,68 доларів США та 8\~361\~016,34 гривень, з огляду на що банк змушений звернутися до суду з вказаним позовом. [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договору іпотеки недійсним, просила іпотечний договір від 13 вересня 2007 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за №2337 визнати недійсним, а предмет іпотеки шестикімнату квартиру, загальною площею 184,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] виключити з Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на таке. Між банком та [PERSON] 13 вересня 2007 року в порядку забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором між названими сторонами укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за №2337. На момент реєстрації вказаного договору іпотеки разом з [PERSON] мешкало троє дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які були також і зареєстровані в квартирі, яка є предметом іпотеки оскаржуваного іпотечного договору. Проте, під час укладення іпотечного договору органом опіки та піклування не надавалась попередня згода на його укладення, що на думку [PERSON] є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Представник позивача надала суду заяву, якою просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, позовні вимоги відповідно до уточнень підтримувала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала з підстав, викладених в письмових запереченнях. Представник відповідачів в судове засідання не зявився, сповіщався належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, відповідно до письмових заперечень проти первісного позову просив відмовити у його задоволенні. Треті особи за зустрічним позовом в судове засідання також не зявилися, про дату, час та місце судового засідання сповіщались належним чином, проте причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків, виходячи з наступного. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. Щодо фактичних обставин справи. Між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 13 вересня 2007 року укладено договір відновлювальної кредитної лінії №1565. Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. кредитного договору банк зобовязується надавати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 323\~000,0 доларів США, що складає 1\~631\~150,0 гривень по курсу Національного банку України на 13 вересня 2007 року (5,05 за 1 долар США), а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14,0% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. При цьому, кредит надається окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією у період до 13 вересня 2009 року, на дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно ануїтентними платежами до останнього числа кожного місяця, починаючи з 13 вересня 2009 року. Остаточним терміном повернення кредиту є 2017 рік. В порядку забезпечення виконання зобовязань 13 вересня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], яка є майновим поручителем [PERSON], укладено іпотечний договір, предметом якого є шестикімнатна квартира, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Вказана квартира належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори 20 березня 2000 року за реєстровим №5-339, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 24.04.2000 року у реєстровій книзі під №232пр, стр. 142-р.№373. За п. 1.4 іпотечного договору, виходячи з реальної вартості предмета іпотеки та з урахуванням практичної складності реалізації, у разі невиконання зобовязань позичальником, його заставна вартість визначається сторонами в сумі 2\~335\~236,0 гривень. Зазначена в цьому пункті сума відображає вартість предмету іпотеки на момент укладення іпотечного договору і не може бути розцінена як обмеження розміру відповідальності іпотекодавцем. Сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в обсязі, передбаченому цим договором та визначеному на момент звернення стягнення, за рахунок всієї суми, що буде виручена від розпорядження предметом застави (в тому числі, але не обмежуючись цим, реалізації та/або прийняття у власність предмета застави в порядку передбаченому чинним законодавством України). Щодо вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 2.2.2. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобовязань за цим договором або договором застави (іпотеки), в тому числі, але не виключно, у випадку затримання сплати частини кредиту та/або процентів за користування кредитом, інших платежів за цим договором на один календарний місяць. Згідно з п. 5.2. кредитного договору за порушення взятих на себе зобовязань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобовязується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, який сплачується пеня від суми проценту за кожний день прострочення. При цьому, за п. 7.8. цього кредитного договору сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України до 3 років для всіх грошових зобовязань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені умовами цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, позивачем зобов'язання з надання кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору виконано в повному обсязі, втім позичальником свої зобов'язання зі своєчасного погашення кредиту та відсотків за користування кредитом відповідно до умов кредитного договору не виконуються, внаслідок чого станом на 01.08.2015 року за кредитним договором створилась заборгованість в загальному розмірі 619\~869,68 доларів США та 8\~361\~016,34 гривень, з яких: прострочений основний борг за кредитом 323\~000,0 доларів США; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.10.2007 року до 31.05.2015 року в розмірі 296\~869,68 доларів США; пеня за прострочений основний борг за кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 4\~203\~815,28 гривень; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 3\~788\~336,04 гривень; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 368\~865,02 гривень. Таким чином, оскільки грошове зобовязання відповідачем [PERSON] не виконано, останній порушив вимоги ст. 1054 ЦК України, за якою позичальник зобовязаний повернути банку суму кредиту в строки й у порядку, встановленому договором. При цьому, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, що в якості забезпечення виконання позичальником зобовязань за договором кредиту, між банком та майновим поручителем позичальника [PERSON] 13 вересня 2007 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за №2337, відповідно до умов якого банку передано в іпотеку нерухоме майно шестикімнатну квартиру, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] 20.03.2000 року, реєстрований №5-339. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №46351471 від 27.10.2015 року, квартира №6, розташована в будинку під №19 по вул. Осиповій в м. Одесі, належить на праві приватної власності [PERSON]. Згідно зі звітом про оцінку майна реєстраційний № 123940 висновку про ринкову вартість обєкта оцінки шестикімнатної квартири, загальною площею 184,6 кв.м., розташованої на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON], ринкова вартість обєкта оцінки станом на 03.10.2016 року, без ПДВ, складала 3\~581\~400,0 (три мільйона пятсот вісімдесят одна тисяча чотириста гривень). При цьому, суд критично ставиться до заперечень представника відповідачів щодо неналежної оцінки ринкової вартості предмета іпотеки, оскільки така оцінка проводилась повноважним субєктом оціночної діяльності ПП «АРГУМЕНТ» відповідно до сертифіката №17016/14 від 07.10.2014 року, виданого Фондом державного майна України, та оцінювачем [PERSON] відповідно до кваліфікаційного свідоцтва оцінювача МФ №244-1 від 19 грудня 2015 року за напрямком оцінки майна «Оцінка обєктів у матеріальній формі» та спеціалізацією в межах напряму 1.1. «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у тому числі земельних ділянок, та майнових прав на них», виданого Фондом державного майна України та ТОВ «Інститут експертизи та управління власністю», що відповідає вимогам ст. 38 Закону України «Про іпотеку». За змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконав своє зобовязання з повернення кредиту, суд дійшов висновку про обґрунтованість звернення позивача із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. За правилом ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону. Відповідно до правила ч.ч. 6, 7 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність звернення стягнення на предметом іпотеки квартиру №6 в будинку під №19 по вул. Осиповій в м. Одесі, що не суперечить вимогам статі 33 Закону України «Про іпотеку», у звязку із чим суд вважає за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу в розмірі 3\~581\~400,0 гривень. Згідно зі ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Отже, враховуючи, що боржником за основним зобовязанням порушено договірні зобовязання перед позивачем, а вартість предмету застави не перевищує загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем, суд вважає за можливе звернути стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу в розмірі 3\~581\~400,0 гривень. Щодо залучення належного співвідповідача. Як встановлено судом, предметом іпотеки, на який просить звернути стягнення позивач, є шестикімнатна квартира, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Вказана квартира належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори 20 березня 2000 року за реєстровим №5-359. При цьому, під час придбання цього майна [PERSON] вже перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу від 01.12.1993 року, серія ІІІ ЖД №410203, та не заперечується власне позивачем та відповідачами. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 64 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилом ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки, що є спільною сумісною власністю, стосується в рівній мірі й прав та обовязків другого з подружжя, оскільки чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном. При цьому, відповідно до заяви [PERSON] від 13 вересня 2007 року, засвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за №2336, [PERSON] надав згоду на передачу в іпотеку вказаної квартири як такої, яка придбана за спільні кошти подружжям. Таким чином, цією заявою підтверджується, що [PERSON] має право володіння, користування і розпоряджання предметом іпотеки поряд з дружиною, яка є його майновим поручителем за вказаним кредитним договором. Наведене свідчить про неспростовану презумпцію спільності майна, набутого подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, до складу якого входить у квартира, що становить й предмет цього спору. Згідно зі ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Враховуючи наведене, суд вважав за необхідне залучити до участі по справі в якості співвідповідача [PERSON] як співвласника квартири, оскільки суду не надано доказів на спростування того, що відповідач [PERSON] не має права володіння, користування і розпоряджання майном, що спірна квартира придбана відповідачкою [PERSON] за власні кошти, що не є спільною сумісною власністю, звернення стягнення на таке майно не буде стосуватись прав та інтересів останнього. Щодо визнання недійсним іпотечного договору. Як встановлено судом, в порядку забезпечення виконання зобовязань за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13 вересня 2007 року, між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 13 вересня 2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира №6 в будинку під №19 по вулиці Осиповій в місті Одесі. Як стверджує позивачка за зустрічним позовом [PERSON], на момент укладення цього іпотечного договору, в названій квартирі проживали та були зареєстровані діти іпотекодавця [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. При цьому, відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сімї та прописку) від 12.09.2007 року вих. №12/1 за адресою квартири, що є предметом іпотеки, наданої приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу [PERSON] під час реєстрації оскаржуваного іпотечного договору, зареєстрованих осіб не було. [PERSON] того, відповідно до п. 2.1.5. іпотечного договору на момент підписання цього договору, предмет іпотеки нікому іншому не проданий, не подарований, не відчужений іншим способом, під забороною (арештом), заставою, податковою заставою не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не переданий, судового спору щодо нього, а також прав та вимог, у тому числі тих, що не зареєстровані, у третіх осіб, як в межах, так і за межами України не має. При цьому, згідно з відповіддю Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 22.08.2016 року №4/6-2545/1 [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [INFO], з 21.12.2007 року, тобто вже після укладення іпотечного договору, а [PERSON], [INFO], зареєстрованим чи знятим з реєстрації в місті Одесі та Одеській області не значиться. Суд критично ставиться до копії довідки (виписки з домової книги про склад сімї та прописку) від 06.09.2007 року вих. №6/1, оскільки на момент укладення іпотечного договору вона вже втратила свою актуальність. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. За правилом п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, яким є і оскаржуваний іпотечний договір, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обовязковою. Укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено ст.ст. 203, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Місцем проживання неповнолітньої чи малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування. При цьому, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №67086824 від 01.09.2016 року, [PERSON] є власником не лише квартири, що є предметом іпотеки, а й домоволодіння за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, буд. 151, на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2006 року та квартири №60 в будинку під №125 по вул. Рівненська в м. Луцьк на підставі свідоцтва про право власності від 05.04.2007 року, з огляду на що, ймовірно, неповнолітні могли проживати у вказаних обєктах нерухомого майна під час укладення [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» оскаржуваного іпотечного договору. Таким чином, суд дійшов висновків, що на момент укладення іпотечного договору, [PERSON] навмисно приховано від банку позивача та приватного нотаріуса відомості щодо наявності неповнолітніх дітей, які мають право користування квартирою, яку передано в іпотеку. Резюмуючи, наведені обставини у своїй сукупності та послідовності свідчать про однозначний факт зловживання [PERSON], як законним представником неповнолітніх дітей, своїми цивільними правами, з огляду на що суд дійшов висновків про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки недійсним. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається. За ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів у рівних частках на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у сумі 3\~654,0 гривень.

Outcome: approved