Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, яким просить: - визнати неправомірними дії відповідача [PERSON] щодо реєстрації третьої особи [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS], - який є предметом іпотеки; - виселити неправомірно зареєстрованих осіб [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою:[ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку; - стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається, що між позивачем ЗАТ КБ «ПриватБанком», правонаступник якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено 03.06.2008 року кредитний договір № ODО0GА0000000633, на підставі якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 35 300.00 гривен зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 03.06.2018 року включно. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 03.06.2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки № ODО0GА0000000633, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач посилається на рішення Болградського районного суду Одеської області від 31.03.2010 року у цивільній справі №2-ц-290/2010 за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення за кредитним договором №ODO0GA0000000633 від 03.06.2008року. При цьому представник Позивача стверджує, що вказаним рішенням суду було задоволено вимоги позивача, - було звернене стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] через неповернення відповідачем боргу, який станом на 03.02.2009 року становив 32 966.53гривен. За цим рішенням суду було порушене виконавче провадження. Таким чином, на думку представника позивача, відповідач та усі мешканці, місце проживання яких зареєстроване з порушенням вимог законодавства станом на теперішній час у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки за адресою: [ADDRESS], підлягають виселенню з цього будинку на підставі ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки наявність зареєстрованих осіб у спірному нерухомому майні негативно відображається на вартості майна та перешкоджає в його реалізації, чим порушуються права позивача, а, згідно вказаного Закону, зняття з реєстрації за місцем проживання, здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності чи права користування житловим будинком, а також інших підстав. Позивач в судове засідання не прибув, повідомлений належним чином (а.с.33). Надіслав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с.43-45). Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не прибули, повідомлені належним чином (а.с.34). Відповідачка [PERSON] 13.10.2016 року до суду подала письмові заперечення, та зазначила клопотання про розгляд справи у її відсутність (а.с.31). Згідно заперечень вбачається, що відповідачка позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні відмовити, стверджуючи, що позивач посилається на рішення, яким в задоволенні позову банку було відмовлено, тобто вимоги є не обґрунтованими і безпідставними. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Так, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 03 червня 2008 року між позивачем ЗАТ КБ «ПриватБанком», правонаступник якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ODО0GА0000000633, на підставі якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 35300.00 гривен зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 03.06.2018 року включно. Позичальник зобов'язувався повернути борг у визначений строк частинами, по 721.53 гривен щомісячно згідно графіку, доданого до договору (а.с.5-7). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 03.06.2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки № ODО0GА0000000633, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-10). Дослідивши в судовому засіданні матеріали цивільної справи № 2-482/2009, у подальшому номер за 2010 рік 2-ц-290/2010 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на іпотечне майно було встановлено наступне: Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 21.05.2009 року у цивільній справі №2-482/2009 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на іпотечне майно позов було задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] через неповернення відповідачем боргу, який станом на 03.02.2009 року становив 32 966,53 гривен (а.с.35-36). За цим рішенням суду було порушене виконавче провадження, оскільки судом був виданий виконавчий лист 01.06.2009 року. Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 16 листопада 2009 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд справи за нововиявленими обставинами, яка була оскаржена (а.с.37). Втім, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.12.2009 року названа ухвала районного суду від 16.11.2009 року - скасована, а також скасовано рішення суду у цій справі і справа була направлена до суду першої інстанції для розгляду по суті (а.с.38). Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 31 березня 2010 року № 2-ц-290/2010 в задоволенні позову було відмовлено (а.с.11, 39). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2010 року рішення суду змінено в частині звернення стягнення на майно: виключено з мотивувальної та резолютивної частин рішення суду судження про зобов'язання Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» повернути [PERSON] житловий будинок із земельною ділянкою, які розташовані по [ADDRESS] з процесуальних мотивів (а.с.177 цивільної справи №2-ц-290/2010, а.с.40-41). Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 15 грудня 2010 року задоволено заяву [PERSON] про поворот виконання судового рішення та зобов'язано позивача повернути власнику [PERSON] спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що став іпотечним майном згідно вищезазначеного іпотечного договору (а.с.202 у цивільній справі №2-ц-290/2010, а.с.42), ця ухвала суду ніким не була оскаржена. Таким чином, відповідачці [PERSON] повернуто банком вказаний спірний житловий будинок. Засади ст.ст.3, 11 ЦПК України, ст.15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права, позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. При цьому, обираючи спосіб захисту свого права, відмінний від визначених у ст.16 ЦК України, на позивача додатково покладається обов'язок з обґрунтування доцільності такого способу захисту його права чи інтересу. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги та заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, відповідно до системного аналізу положень ст.ст.10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору, зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Станом на теперішний час, згідно відомостей, наданих суду, у спірному іпотечному житловому будинку за адресою: [ADDRESS], наразі зареєстровані власниця [PERSON] та гр.[PERSON] Суду не надано відомостей, що спірна нерухомість не є власністю відповідачів: з матеріалів цивільної справи 2-ц-290/2010 за позовом ЗАТ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення суми, вбачається, що спірне житло належало на момент передачі в іпотеку відповідачу [PERSON], станом на теперішній час відомостей про те, що спірний житловий будинок змінив власника, суду позивачем не надано. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, послався свідомо чи помилково на неправдиві чи неперевірені відомості, на рішення суду від 31.03.2010 року у вказаній цивільній справі 2-ц-290/2010 за позовом ЗАТ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було відмовлено в задоволенні позову банку, і яке у подальшому було частково змінено рішенням апеляційного суду Одеської області. Оскільки Відповідач [PERSON] є власницею іпотечного житлового будинку, жодною нормою чинного законодавства не забороняється їй проживати у власному будинку, бути зареєстрованою за адресою власного будинку та зареєструвати за місцем свого проживання членів своєї сім'ї, що фактично мешкають разом з нею - свого сина або чоловіка, оскільки цього вимагають Закони України ««Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та «Про загальний військовий обов'язок і військову службу», згідно вимог яких громадянин України (іноземець, особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні) зобов'язаний протягом 10 днів після прибуття на нове місце проживання, зареєструвати його. Крім того, частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Жодного рішення щодо звернення стягнення на переданий в іпотеку спірний житловий будинок позивачем суду не представлено. З наведеного вбачається, що вимога позивача є неспроможною, враховуючи наступне. З відомостей, наданих суду, не вбачається існування заборгованості відповідача перед позивачем, а також не вбачається, що закінчився строк дії кредитного договору; до того ж чинним законодавством не передбачено можливості виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого житлового приміщення. Позивачем не надано суду доказів на існування підстав для виселення відповідачів, як і не надано належного доказу на існування чинного рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, або доказів на підтвердження підстав для реалізації спірного будинку; крім того, факт реєстрації та проживання відповідачів у спірному житловому будинку не є перешкодою для звернення стягнення на таке житло в межах виконавчого провадження у разі виникнення підстав для цього. Таким чином, реєстрація місця проживання відповідачів та їх фактичне проживання у квартирі жодним чином не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, як іпотекодержателя. З чого вбачається, що позовні вимоги є надуманими, оскільки жодним чином не вбачається порушення прав позивача діями відповідачів. З відомостей, що містяться у рішеннях і ухвалах, постановлених судами різних інстанцій по цивільній справі 2-ц-290/2010 за позовом ЗАТ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення суми», а також з тексту кредитного договору, укладеного у 2008 році між сторонами вбачається, що кредитні відносини між позивачем і відповідачем [PERSON] триватимуть до 03.06.2018 року, тому відсутні підстави для твердження про те, що відповідач [PERSON] не виконала умов договору і не повернула кредитні кошти в повному обсязі, через що іпотечне майно підлягає негайній реалізації в забезпечення кредиту. До того ж з вказаних судових рішень та наданих суду матеріалів не вбачається, що відповідач відмовляється від повернення кредиту, не вживає добровільно певних дій для виконання своїх зобов'язань перед позивачем. Крім того, нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, якою передбачені підстави виселення та порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15. Як вбачається, з наданих до суду відомостей, спірний житловий будинок не був придбаний за кошти, отримані у кредит, з цих відомостей також й не вбачається будь-якої заборгованості за кредитом у відповідачів перед позивачем на час закінчення кредитних правовідносин, які, як зазначено вище, закінчуються лише у 2018 році. До того ж, відсутність правового механізму реалізації норми ч.2 ст.109 ЖК України, яка однак, є обов`язковою при вирішенні питання про виселення, взагалі перешкоджає у задоволенні заявлених вимог ПАТ «КБ «Приватбанк». Таким чином, установивши у справі, яка перебуває на вирішенні суду, що в іпотеку передано житло, яке було придбане не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд не вбачає передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Крім того, щодо вимог позову про визнання дій відповідачів, з приводу реєстрації у предметі іпотеки неправомірними, судом з'ясоване наступне. Представник позивача стверджує, що відповідач мала право у предметі іпотеки реєструвати місце проживання третіх осіб лише за умови отримання на це письмового дозволу іпотекодержателя, і, оскільки такого дозволу позивач не надавав, відповідач здійснив протиправні дії - порушила приписи договору іпотеки. Разом з тим цивільним та цивільно-процесуальним законодавством такого способу захисту права як самостійного - не передбачено, до того ж представником позивача не доведений сам факт порушення прав Позивача наявністю реєстрації в іпотечному майні і проживання в ньому власників житла, які добровільно уклали кредитний договір, добровільно передали в іпотеку свій житловий будинок, виконують зобов'язання щодо повернення кредитних коштів (оскільки інших відомостей суду не надано). Жодних прямих правових наслідків із визнання дій відповідачів протиправними перед судом не доведено, підстав для визнання неправомірними дій відповідачів також не вбачається, через що суд дійшов висновку, що твердження представника позивача про неправомірність дій відповідачів, вимога позивача про анулювання реєстрації і виселення відповідачів з предмету іпотеки - є неспроможними. У зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а відтак відсутні підстави для відшкодування понесених позивачем витрат.

Outcome: dismissed