Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на ту обставину, що з 11 квітня 2011 року він працював директором міського комунального підприємства «Сервіс-центр». 18 березня 2014 року, позивач подав заяву про звільнення, проте вже 20 березня 2014 року він повідомив начальника відділу кадрової роботи про відкликання раніше поданої ним заяви. Розпорядження міського голови № 205-к від 19 березня 2014 року позивач був звільнений за власним бажанням, згідно зі статтею 38 КЗпП України. З 11 квітня 2014 року позивач не працює. Позивач вважає звільнення незаконним, а тому змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить суд поновити його на роботі директором міського комунального підприємства «Сервіс-Центр», стягнення з комунального підприємства «Сервіс-Центр» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 квітня 2014 року до дня поновлення на роботі. В судовому засіданні адвокат позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. Позивач [PERSON], який був залучений в якості свідка, в судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома. Суд заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що розпорядження міського голови від 05 квітня 2014 року № 517-к позивача [PERSON] призначено на посаду директора міського комунального підприємства «Сервіс-центр» з 11 квітня 2011 року, за контрактом. 18 березня 2014 року позивач подав заяву на імя в.о. міського голови секретаря міської ради - [PERSON] про надання йому планової відпуски за 2013-2014 роки з 19 березня 2014 року, після спливу терміну відпустки просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням з 11 квітня 2014 року. Розпорядження міського голови № 205-к від 19 березня 2014 року позивач був звільнений за власним бажанням, згідно зі статтею 38 КЗпП України. З 11 квітня 2014 року позивач не працює. Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст. 24 КЗпК України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. З огляду на наведене суд вважає, що позивачем не надано суду належного підтвердження відкликанням ним раніше поданої заяви про звільнення від 18 березня 2014 року. Також позивач не надав доказів того, що він не залишив роботи та продовжив виконувати трудові обовязки, з одночасним письмовим попередженням керівника про продовження виконування своїх обовязків. Враховуючи вище викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON], так як позовні вимоги позивача не підтвердженні належними та допустими доказами.

Outcome: dismissed