Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.12.2012 року він є власником квартири [ADDRESS]. 16 січня 2013 року за останнім зареєстровано право власності на вказану вище квартиру, що підтверджується витягом № 59209 від 17.01.2013 року, виданим Державним реєстратором реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Хіхловською І.В.. На день укладання договору Продавець - [PERSON] був зареєстрований у ній, але зобов'язався знятися з реєстрації та звільнити квартиру від своїх речей відповідно до п. 5 Договору купівлі - продаж від 13.12.2012 року. З невідомих причин відповідач з реєстраційного обліку не знявся. Оскільки Відповідач зареєстрований в спірній квартирі, на нього нараховуються комунальні послуги, які доводиться сплачувати позивачу, що порушує його права. В зв'язку з чим просить суд, винести рішення яким визнати Відповідача таким, що втратив право користування квартирою. Судом, постановлено заочне рішення за вказаним позовом, яке в подальшому скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. За заявою представника позивача ухвалою суду провадження у цивільній справі зупинено до вирішення цивільної справи №210/9308/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, витребування майна із чужого незаконного володіння. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсною довіреність від 23 листопада 2012 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якої [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатись належною [PERSON] квартирою [ADDRESS]; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 13 грудня 2012 року між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності від 23 листопада 2012 року, та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І.; витребувано із незаконного володіння [PERSON] вказану квартиру на користь [PERSON] [PERSON], не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Так ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року залишено без змін. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач та його представник про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, однак до суду не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, причини неявки суду не повідомили. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Оскільки про час і місце проведення судового засідання його учасники були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу квартири від 13 грудня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. і зареєстровано в реєстрі за №6514 та зареєстрованого в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 17.01.2013 року, квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] /а.с. 6,7/. Слід відзначити, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України, зокрема із правочинів. Як судом було встановлено, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 27 лютого 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволенні. Визнано недійсною довіреність № 884 від 23.11.2012 року, видану [PERSON], якою він уповноважив [PERSON] розпоряджатися належною [PERSON] квартирою [ADDRESS]. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 13.12.2012 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності № 884 від 23.11.2012 року та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І. Витребувано з чужого незаконного володіння квартиру [ADDRESS] у [PERSON] на користь [PERSON] Отже, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Крім того, суд враховує ч. 3 ст. 61 ЦПК України відповідно до положень якої, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст.8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. При цьому суд також виходить з принципу, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже в судовому засіданні встановлено та фактично не оспорюється сторонами, що Позивач не набув у встановленому законом порядку право власності на вказану спірну квартиру, натомість Відповідач по справі є законним власником квартири [ADDRESS]. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому задоволенню не підлягають. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, суд в порядку ст. 88 ЦПК України не вирішує питання про розподіл судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed