Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27.06.2008 року в загальному розмірі 57500,65 грн. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 27.06.2008р. року між банком та відповідачем укладено договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зміна кредитного ліміту може відбуватись за рішенням банку, який може прийняти таке рішення в будь-який момент. Поставивши свій підпис у заяві відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір. Відповідач, приєднавшись до договору погодилась зі всіма його умовами, а банк в свою чергу, видав їй обумовлену суму коштів на засадах поворотності та платності. Однак, остання обовязку щодо повернення коштів не виконує, внаслідок чого станом на 20.08.2018р. загальний розмір заборгованості становить 57500,65 грн., з яких 20594,23 грн. заборгованість за тілом кредиту, 18690,65 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 15239,55 грн. заборгованість за пенею, 250 грн. штраф (фіксована частина), 2726,22 грн. штраф (процентна складова). Дану суму просить стягнути в примусовому порядку. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 24.10.2018р. відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав клопотання, в якому просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявилась повторно, хоча належним чином повідомлялась про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомила, відзиву не подала. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з таких підстав. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З оглянутої в судовому засіданні копії заяви клієнта від 27.06.2008р. (а.с.13) вбачається, що відповідач, ознайомлений та згідний з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, та виражає свою згоду, що всі ці документи складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надає відповідачу кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до заяви відповідача та [PERSON] та правил надання банківських послуг, позивач видав відповідачу кредитну картку з обумовленим лімітом кредитних коштів, а відтак, слід вважати встановленим, що позивач виконав свої зобовязання за договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] не належним чином виконує зобовязання по кредитному договору відповідно до графіку погашення кредиту. Згідно розрахунку заборгованості (а.с.4-12), станом на 20.08.2018р. загальний розмір заборгованості становить 57500,65 грн., з яких 20594,23 грн. заборгованість за тілом кредиту, 18690,65 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 15239,55 грн. заборгованість за пенею, 250 грн. штраф (фіксована частина), 2726,22 грн. штраф (процентна складова). З огляду на відсутність доказів про виконання відповідачем грошового зобовязання щодо повернення заборгованості за тілом кредиту, суд визнає таку вимогу обґрунтованою та ухвалює рішення про їх задоволення. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказані вимоги процесуального закону на думку суду стороною позивача залишились невиконаними, зокрема в частині предявлення вимоги про стягнення відсотків за користування кредитним коштами. Так, за умовами кредитного договору та довідки про умови кредитування (а.с.14) кредит видається відповідачу у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Під час розгляду цивільної справи № 161/16891/15-ц з аналогічними правовідносинами за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитом, виданим відповідачем у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 30.01.2018р. зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. За правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Системний аналіз положень ч. 1 ст. 1050, ч. 1 ст. 1054 ЦК України вказує на те, що заборгованість за кредитним договором складається з двох обовязкових та двох додаткових складових. До перших належить тіло кредиту та відсотки за користування кредитними коштами, а до других, які стягуються лише у випадку порушення грошового зобовязання, належить грошова сума, обрахована відповідно до ст. 625 ЦК України та неустойка. Тобто, відсотки за своєю юридичною природою є платою за користування кредитними коштами, які нараховуються на залишок заборгованості саме за тілом кредиту, що узгоджується з положеннями ст. 536 ЦК України і що відображено в Тарифах банку (а.с.7), відповідно до яких відсотки нараховуються на залишок заборгованості за кредитом. Натомість, як вбачається з поданого позивачем розрахунку, відсотки за користування кредитними коштами нараховуються як на залишок заборгованості, так і на прострочену заборгованість, тобто на заборгованість, яка складається не лише з тіла кредиту, але й з заборгованості за попередньо несплаченими відсотками та штрафними санкціями, що з одного боку, не узгоджується з правовою природою відсотків які є платою виключно за користування кредитними коштами, а з іншого, вказує на недоведеність вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, оскільки за змістом поданого розрахунку неможливо встановити дату, суму, яка становить залишок заборгованості за кредитом, а також період, протягом якого на таку суму нараховуються відсотки. Крім того, відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018р., п. 54), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Вище уже зазначалось, що строк кредитного договору обумовлений строком дії платіжної картки, проте будь-якого доказу про строк дії картки матеріали справи не містять, що відповідно, позбавляє суд можливості встановити правомірність нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Вказане в сукупності свідчить про те, що подані позивачем докази про розмір заборгованості за відсотками в розумінні ст. 79 ЦПК України не можуть вважатись достовірними, що відповідно, робить предмет позову в цій частині недоведений і виключає можливість його задоволення. Що стосується вимоги про стягнення штрафних санкцій, а саме 15239,55 грн. заборгованості за пенею, а також штрафів 250 грн. (фіксована частина), 2726,22 грн. (процентна складова), в її задоволенні належить відмовити. Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини випливають із договору приєднання, укладеного у відповідності до вимог ст. 634 ЦК України. Згідно вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання ст. 549 ЦК України. Положення про стягнення обрахованих позивачем штрафних санкцій, які за своєю юридичною природою є неустойкою передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.15-29). За правилами ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У подібній, проте не аналогічній цивільній справі № 6-240цс14 Верховний Суд України в своїй постанові від 11.02.2015р. вказав, що [PERSON] та правила надання банківських послуг, які відповідачем не підписувались, не є складовою укладеного між сторонами договору. В свою чергу, під час розгляду іншої цивільної справи № 6-2320цс16 з аналогічними правовідносинами Верховний Суд України скасував рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення вимог про стягнення пені та штрафів та направивши справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифи не містять підпису відповідача, а суд при цьому не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці [PERSON] мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобовязання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту. Більше того, відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10\~травня 2007 року №\~168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). У справі яка розглядається долучені позивачем [PERSON] та [PERSON] не містять підпису відповідача, що в сукупності, свідчить про недоведеність позивачем вимоги про стягнення неустойки, оскільки немає належних і допустимих доказів про те, що саме такі [PERSON] та [PERSON] діяли на момент укладення договору і що саме їх мав на увазі відповідач, підписуючи лише заяву позичальника. Згідно ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, оскільки умови укладеного між сторонами договору про стягнення штрафних санкцій, які відповідачем не підписувались в силу вимог ч. 2 ст. 547 ЦК України є нікчемними, підстави для стягнення з відповідача 15239,55 грн. заборгованості за пенею, а також штрафів 250 грн. (фіксована частина), 2726,22 грн. (процентна складова) відсутні і тому, в цій частині позов слід залишити без задоволення, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, сформульованому під час розгляду цивільної справи № 203/5497/13-ц. Згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Виключення умови про стягнення неустойки, яка по суті є відповідальністю відповідача за порушення грошового зобовязання у кредитних правовідносинах, де останній вважається слабшою ланкою, свідчить про наявність обґрунтованого припущення, що без такої умови договір був би укладений. Тому, позов належить задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача лише суму заборгованості за кредитом в розмірі 20594,23 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог слід стягнути судовий збір в розмірі 1762 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.37). На підставі наведеного та

Outcome: partial