Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом вказуючи, що він є власником квартири [ADDRESS] , яку придбав 16.11.2020 у співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В даній квартирі на даний час зареєстровані [PERSON] та його син [PERSON] , 2014 року народження. Зазначає, що з серпня 2019 року відповідачі у квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачує та не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення. Позивач вважає, що відповідачі втративли право користування вказаним житлом, у зв`язку з тривалою відсутністю їх за місцем реєстрації. Позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 19.03.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав зазначених у позові, зазначив, що відповідачі тривалий час не проживають у спірній квартирі, про те їх реєстрація порушує його права на користування приватною власністю. Зазначив, що батьки неповнолітнього [PERSON] мають своє житло, де він може бути зареєстрований, проте мати неповнолітнього [PERSON] не надає згоди на зняття сина з реєстрації по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення, вказавши, що дійсно він із сином тривалий час не проживає у спірній квартирі, а дозвіл на її продаж було надано Хорошівською районною державною адміністрацією. Зазначив, що забере для проживання свого сина [PERSON] у с. Старики Коростенського району Житомирської області та зареєструє його за місцем свого проживання, проте [PERSON] на вказане не погоджується. Законний представник неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити з тих підстав, що сторонами договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] нотаріусу не було надано довідку про зняття з реєстрації дитини та пояснила, що не проживає разом з дитиною [PERSON] у спірній квартирі з серпня 2019 року, коли припинила фактичні шлюбні відносини з відповідачем [PERSON] та його батьки сказали їй залишити цю квартиру. Після цього вона проживала з дітьми в смт. Іршанську на орендованій квартирі, а в квітні 2020 року придбала однокімнатну квартиру в [ADDRESS] , в якій і проживає по даний час разом з 2 дітьми. У подальшому зазначила, що неповнолітній [PERSON] має проживати з нею, а не з батьком та надасть згоду на зняття сина [PERSON] з реєстрації по [ADDRESS] , якщо її колишній співмешканець [PERSON] та його батьки повернуть частину коштів за ремонт даної квартири, які вона витратила, проживаючи там. На запитання суду законний представник [PERSON] повідомила, що з серпня 2019 року будь-яких звернень до правоохоронних органів або суду про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою їй чи її сину [PERSON] не подавала. Представник третьої особи Федоренко Л.Р. проти задоволення позову заперечила, оскільки органом опіки та піклування Іршанської селищної ради затверджено висновок, згідно якого орган опіки та піклування заперечує проти втрати малолітнім [PERSON] права користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . При цьому на запитання суду представник третьої особи зазначила, що під час складення висновку оргкану опіки та піклування обстежувались умови проживання неповнолітнього [PERSON] та було встановлено, що він проживає разом з матір`ю та братом у квартирі [ADDRESS] , умови проживання є належними. Заслухавши сторін та третю особу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 16.11.2020 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №232647466 від 16.11.2020 [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Розпорядженням голови Хорошівської районної державної адміністрації №186 від 13.11.2020 надано дозвіл [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на продаж квартири, яка перебуває у спільній частковій власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право користування якою має малолітній [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 27.01.2021 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та його син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов №9 від 22.02.2021 року [PERSON] та його син [PERSON] зареєстровані, але не проживають за адресою : [ADDRESS] з серпня 2019 року. Із копії паспорта серії [NUMBER] слідує, що місце проживання законного представника [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 29 квітня 2020 року. Стаття 317 ЦК України вказує, що право власності являє собою право користування, володіння та розпорядження майном. Також відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 387 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а захист права власності забезпечується державою. Забезпечуючи гарантії захисту права власності, законодавець надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини, розпоряджатися житлом на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Крім того відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім`ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов`язує такий сервітут зі спільним веденням господарства членами однієї сім`ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім`ї. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Веховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Із досліджених матеріалів справи та пояснень сторін слідує, що спір з приводу користування квартирою виник між новим власником майна [PERSON] та колишнім співвласником майна - квартири [PERSON] і членом його сім`ї неповнолітнім [PERSON] , які продовжують бути в ній зареєстровані і після продажу спірної квартири. При цьому відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги, зазначивши що має інше місце проживання, а саме проживає у своїх батьків в с. Старики Коростенського району Житомирської області та просив позов задовільнити. Згідно з ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 року в справі № 709цс16, від 15.05.2017 року в справі № 6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Також у постанові від 14.08.2019 року в справі № 702/101/18 Верховний Суд у подібних правовідносинах щодо втрати права користування особами житловим приміщенням дійшов висновку, що відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц. Як встановлено судом, малолітній син відповідача [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] та вселився туди як член сім`ї колишнього співвласника квартири - [PERSON] , але фактично проживає разом із своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 29 квітня 2020 року, де для нього створені необхідні та належні умови для проживання, виховання та розвитку. При цьому власником квартири [ADDRESS] є мати неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] , яка також має у своїй власності кімнату № 32 житловою площею 11,2 кв.м. у будинку [ADDRESS] , та з пояснень [PERSON] там ніхто не проживає. Суд вважає, що зміна власника квартири [ADDRESS] та фактичне проживання відповідачів з серпня 2019 року за іншими адресами і не вжиття ними, або їх законними представниками, будь-яких заходів щодо отримання можливості проживання у даній квартирі свідчить про наявність обставин, які мають істотне значення для припинення сервітуту - права користування житловим приміщенням. Відмову відповідачів у добровільному порядку знятися з реєстрації суд вважає порушенням права власника - [PERSON] щодо вільного розпорядження своєю власністю. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. У п. 36 рішення від 18.11.2004 року в справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , хоча і зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , однак не проживає в ній з серпня 2019 року, не є членом сім`ї власника житла, не веде в ньому господарства, поважних причин непроживання чи доказів щодо чинення йому перешкод у користуванні таким житлом відповідачем та його законним представником суду не надано. Також при вирішенні балансу інтересів сторін суд враховує, що законний представник неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що її дитина повинна проживати лише з нею, при цьому встановлено, що у власності [PERSON] наявні два житлові приміщення у смт. Іршанськ, право користування якими згідно ст. 156 Житлового кодексу та ст. 405 ЦК України має неповнолітній [PERSON] , що свідчить про відсутність порушення житлових прав неповнолітнього, у тому числі при знятті його з реєстрації по [ADDRESS] . Таким чином, формальне залишення місця реєстрації неповнолітнього [PERSON] за спірним житловим приміщенням, попри фактичне проживання його з матір`ю [PERSON] , яка не має права користування квартирою [ADDRESS] , а відповідно неповнолітній [PERSON] не проживатиме за данною адресою, свідчить про порушення балансу інтересів та не пропорційне втручання в право позивача на мирне володіння своїм майном. Суд не бере до уваги доводи законного представника відповідача [PERSON] про те, що неповнолітній [PERSON] не може бути знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , доки її колишній співмешканець [PERSON] не поверне частину коштів за ремонт даної квартири, які вона витратила, проживаючи там, оскільки дані обставини не впливають на житлові права неповнолітнього та не спростовують висновків суду щодо припинення сервітутного права кристування житловим приміщенням. Аналогічного висновку щодо обгрунтованості задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування у спірному житлі з урахуванням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №466/245/16-ц. Згідно із ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування Іршанської селищної ради, затверджений рішенням виконавчого комітету №135 від 25.06.2021, згідно якого орган опіки та піклування заперечує проти втрати малолітнім [PERSON] права користування житловим приміщенням по [ADDRESS] , оскільки даний висновок не містить обгрунтувань порушення прав та інтересів неповнолітнього [PERSON] , зокрема яким чином зняття з реєстрації за спірним житловим приміщенням звузить житлові права неповнолітнього, який вже тривалий час не проживає за данною адресою, а проживає з матір`ю, яка має у своїй власності житлові приміщення. Фактично висновок грунтується на основі запреречень матері неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] щодо зняття сина з реєстрації місця проживання по [ADDRESS] . Однак, суд вважає, що інтереси матері неповнолітнього [PERSON] не є тотожними інтересам та правам самого неповнолітнього, який, як встановлено в судовому засіданні, забезпечений правом користування житловим приміщенням. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Суд вважає за необхідне зауважити, що стосується реєстрації місця проживання малолітнього сина відповідача, якому не виповнилося 14 років, то за змістом Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, обов`язок з реєстрації такої дитини разом з батьками або одним з них покладається саме на батьків. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідачі не являються членами сім`ї позивача, майже 2 роки не проживають в спірній квартирі, не ведуть нарівні із позивачем, як власником квартири, спільне господарство, фактично втратили інтерес до спірного житла, в добровільному порядку не бажають знятися з реєстрації за вказаною адресою, що є порушенням права власника квартири вільно розпоряджатися своєю власністю, та з урахуванням балансу інтересів сторін, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та задовольняє позов повністю. При цьому судом врахована правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Outcome: approved