Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 19 травня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким він передав у борг відповідачу гроші у сумі 100000 грн., а відповідач зобовязався повернути 50000 грн до 01.01.2015 року та ще 50000 грн. до 01.04.2015 року, про що надав розписку. Однак, оскільки відповідач своє зобовязання не виконав, він змушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу в сумі 100000 грн., індексу інфляції в сумі 40100 грн., 3% річних за прострочення виконання зобовязання у сумі 1064,37 грн. та судові витрати. Представник позивача на задоволенні позову наполягав, надавши аналогічні пояснення, доповнивши, що всі нарахування здійснювалися станом на день звернення до суду 24 червня 2015 року. Відповідач спочатку позов не визнав, пояснивши суду, що розписку він дійсно написав, але грошей він фактично не отримував, так як позивач, який був його роботодавцем, через фінансові проблеми, спричинені ним як найманим працівником, наполегливо пропонував написати вказану розписку. В подальшому відповідач позов винав повністю, зауваживши, що все ж таки інфляційні витрати мали б складати меншу суму. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач 19 травня 2014 року позичив у позивача гроші у сумі 100000 грн. з умовою повернення 50000 грн. до 01.01.2015 року та решти 50000 грн. до 01.04.2015 року, про що відповідач надав розписку, складену у присутності свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а.с.8/. Належність вказаної розписки саме відповідачу останнім не оспорено. Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Так, в розписці, особисте написання якої не заперечував відповідач, вказано, що він отримав від позивача 100000 грн/ оригінал розписки оглянуто судом в судовому засіданні та копія в матеріалах справи, звірена з оригіналом./ Відповідач не заперечув, що має боргові зобовязання перед відповідачем і до теперішнього часу не повернув ці кошти у звязку з важким матеріальним становищем. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідач без будь-якого примусу у їх присутності написав вищезазнечену розписку. Посилання відповідача на те, що фактично кошти йому позивачем не передавалися, не можуть бути взяті до уваги судом, виходячи з наступного. Як зазначено в ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Договір позики має бути укладений у письмовій формі, тому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Однак, до теперішнього часу не було встановлено, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] був укладений під впливом обману, насильства тощо. Судом відповідачу було розяснено його право на звернення до суду із позовом про визнання договору позики недійсним, однак відповідач цим правом не скористався та визнав позов повністю. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення боргу за договором позики в сумі 100000 грн. є такими, що ґрунтуються на законі, у звязку з чим підлягають задоволенню. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача індекс інфляції та 3% річних, зазначивши у позовній заяві відповідний розрахунок: «… з урахуванням «Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» Верховного Суду України, викладених у листі №62-97 від 03.04.1997 року, сума боргу з урахуванням індексу інфляції, яку [PERSON] зобовязався сплатити на його користь, на 24 червня 2015 року складає 40000 грн. (для розрахунку взято індекс інфляції з січня 2013 року по травень 2015 року включно згідно даних Мінфіну України, які викладені на офіційному сайті), індекс інфляції за 2015 рік склав 140,1, тому: 100000 грн. х 140,1 : 100= 140100 грн. 140100 грн. - 100000 грн. = 40100 грн. та 3 процента річних від простроченої суми за 174 дні складає 715,06 грн. (50000 грн. : 365 : 100% х 3% х 174); 3 процента річних від простроченої суми за 85 днів складає 349,31 грн. (50000 грн. : 365 : 100% х 3% х 85)». Так як відповідач не виконав зобовязання у встановлений договором строк, то відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, вимоги позивача про стягнення 3% річних та індексу інфляції підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Суд не погоджується з розрахунком індексу інфляції, наданим позивачем з урахуванням наступного. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, інфляційні втрати сплачуються за час прострочення, а не за весь час користування грошима. Відповідно до умов договору позики, визначених у розписці, частину позики в сумі 50000 грн. відповідач зобовязаний був повернути до 01 січня 2015 року, та ще частину в сумі 50000 грн. до 01 квітня 2015 року. Таким чином, оскільки відповідач не виконав зобовязання та не повернув 50000 грн. до 01 січня 2015 року, то починаючи з цієї дати він вважається таким, що прострочив виконання зобовязання з повернення 50000 грн. Що стосується решти 50000 грн., то щодо неї договором встановлено термін повернення до 01 квітня 2015 року, і лише з цієї дати строк виконання зобовязання щодо цієї частини позики вважається порушеним. Тобто за період з 01 січня 2015 року по 31 березня 2015 року простроченою сумою є сума 50000 грн. і саме з цієї суми слід розраховувати інфляційні втрати за цей період, а починаючи з 01 квітня 2015 року сумою прострочення є вже 100000 грн. Виходячи із того, що представник позивача зазначав, що всі нарахування здійснені на час звернення до суду/ 24 червня 2015 року/ та з урахуванням викладеного, розрахунок індексу інфляції за 2015 рік /як позивач зазначає у розрахунку/, з урахуванням ставок, викладених на офіційному сайті Міністерства фінансів (http://index.minfin.com.ua/index/infl/), повинен мати такий вигляд: Січень 2015 року 50000 : 100 х 103,1 = 51550; Лютий 2015 року 51550 : 100 х 105,3 = 54282,15; Березень 2015 року 54282,15 : 100 х 110,8 = 60144,62 Квітень 2015 року 110144,62 (60144,62+50000) : 100 х 114 = 125564,87. Травень 2015 року 125564,87 : 100 х 102,2 = 128327,3; Червень 2015 року 128327,3 : 100 х 100,4 = 128840,61; Тому розмір інфляційних втрат складає 28840 грн 61 коп , а не 40100 грн., як зазначив позивач. Виходячи із аналогічних сум, прострочення розраховується у розмірі 3% річних. Так, за період з 01 січня по 31 березня 2015 року 3% річних складає 368,85 грн. (50000 грн. х 3% : 365 днів х 90 днів), а за період з 01 квітня по 24 червня 2015 року 698,63 грн (100000 х 3% : 365 днів х 86 днів), а всього 1068,49 грн . Виходячи з того, що позивачем не надано обгрунтованного нарахування інфляційних втрат та 3% річних у сумі, то визнання позову відповідачем у розмірі, заявленому позивачем, не може бути прийнято судом, так як заявлені вимоги не грунтуються на відповідних правових підставах. Таким чином, суд приходить до висновку, що загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, складає 129909,1 грн., з них: 100000 грн. сума боргу за договором позики, 28840,61 грн. інфляційні втрати, 1068,49 грн. 3% річних . Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Outcome: partial