Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив зобов'язати відповідача ТОВ «Атлант-компані» видати наказ про визнання недійсним запису в трудовій книжці позивача №22 про звільнення його з 07 червня 2012 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) в частині дати звільнення, зазначивши дату звільнення 02 вересня 2013 року, зобов'язати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки позивача. Також позивач просив стягнути з відповідача 45379,64 гривень середньомісячного заробітку за час затримки видачі трудової книжки з 22.12.2012 року по 02.09.2013 року та 80754,32 гривні середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07 червня 2012 року по 02 вересня 2013 року, і моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. В обґрунтування вимог позивач вказав, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.12.2012 року частково задоволено його позов до відповідача та зобов'язано останнього видати позивачу трудову книжку, виплатити позивачу середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з 07 червня 2012 року по 21 грудня 2012 року. Проте відповідачем ТОВ «Атлант-компані» вказане рішення суду було виконано лише 02 вересня 2013 року, хоча, як зазначає позивач, він звертався до товариства з проханням провести виплату середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки 17.10.2013 року та 12.11.2013 року. Оскільки такі вимоги позивача відповідачем виконані не були, то позивач і звернувся з даним позовом до суду. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала та просила про задоволення позову в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вказавши на недоведеність та необґрунтованість вимог, оскільки підприємством направлялися на адресу позивач листи з пропозицією з'явитись та отримати трудову книжку, проте останній хоча і отримував листи, проте за книжкою не з'явився. Також представник вказує, що заявлений позивачем розрахунок сум коштів невірний, оскільки не відповідає загальній кількості робочих днів. Крім того представник наголосив на пропуску позивачем без поважних причин тримісячного строку позовної давності, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а тому просив в задоволенні позову відмовити також з цих підстав. Суд, заслухавши пояснення представників, та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.12.2012 року частково задоволено позов [PERSON] до ТОВ «Атлант-компані» та зобов'язано останнього видати позивачу трудову книжку, виплатити позивачу середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з 07 червня 2012 року по 21 грудня 2012 року. Проте відповідачем ТОВ «Атлант-компані» вказане рішення суду було виконано лише 02 вересня 2013 року, що не заперечувалось сторонами в даному судовому розгляді. Як зазначає позивач, він звертався до товариства з проханням провести виплату середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки 17.10.2013 року та 12.11.2013 року (а.с. 18-21). В свою чергу представник відповідача вказує, що підприємством направлялися на адресу позивач листи з пропозицією з'явитись та отримати трудову книжку, проте останній хоча і отримував листи, проте за книжкою не з'явився. Проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставин представником відповідача до суду не подано, а тому суд вважає такі заперечення відповідача недоведеними, та відповідно вимоги позивача по суті позовних вимог є обгрнутованими. В той же час, частиною 1 ст. 233 ЦПК України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як встановлено в судовому засіданні, позивач отримав трудову книжку 02.09.2013 року та в той же день з ним було проведено остаточні розрахунки. Таким чином, строк позовної давності слід відраховувати від 02.09.2013 року та відповідно такий строк сплинув 02.12.2013 року, в той час як позов позивачем подано 17.01.2014 року, а отже позивачем пропущено строк позовної давності визначений законом. При подачі позову позивачем не порушувалось питання поновлення строку позовної давності, проте в судовому розгляді представник позивача просила про таке, зазначивши, що строк пропущений позивачем через отриману травму та знаходження на лікуванні і в період з 27.11.2013 по 16.12.2013 року (стаціонар) та з 17.12.2013 року по 04.02.2013 року (амбулаторно). Проте суд не вважає такі причини поважними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач приймав участь у розгляді всіх справ через свого представника, який має належним чином посвідчену довіреність від 27.08.2012 року на ведення справ у суді від імені позивача, яка приймала участь у справі за позовом позивача, частково задоволеного рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.12.2012 року. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, причини його пропуску позивачем не є поважними та підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду не вбачається. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності (, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed