Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, яку обґрунтував тим, що 10.09.2014 року він був прийнятий на посаду змінного капітана на м/б «Галактіонов» до дільниці плавзасобів ТОВ «СРЗ». 11.01.2016 року він був звільнений відповідно до наказу № 3 на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, а саме по закінченню терміну договору. Вважав, що оскільки з запису у його трудовій книжці не вбачається, що з ним був укладений строковий трудовий договір, та в період звільнення він перебував на лікарняному, то наказ про його звільнення є незаконним та підлягає скасуванню. Крім того, у наказі № 135 від 08.09.2014 року про прийом позивача на роботу зазначено, що строк дії трудового договору зазначено на «період дії документів до 06.01.2015», що, на думку позивача, не відповідає законодавству, тому просив визнати недійсним трудовий договір, укладений за цим наказом, в частині визначення умов та характеру роботи, строку дії та поновити його на роботі. Зазначив, що йому не були відомі істотні умови трудового договору, а саме: які саме документи, хто і коли їх видав, назва документів, який навчальний заклад є правомочним видавати такі документи, які професійні вимоги до працівника повинні підтверджувати ці документи та інше, тому виконати їх він не мав можливості. Просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.01.2016 року до дня поновлення його на роботі та середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки з 20.01.2016 року по 14.03.2016 року. Оскільки було порушено права позивача у сфері трудових відносин, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 20000 грн. Також просив стягнути на його користь витрати, повязані із наданням правової допомоги у розмірі 2500 грн. та витрати з оплати судового збору. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги на підставах, вказаних в уточненій позовній заяві та просили їх задовольнити. Позивач в судовому засіданні також додатково пояснив, що він знаходився на лікарняному з 16.12.2015р. по 05.02.2016р. 06.02.2016р. він вийшов на роботу, проте капітаном судна не був допущений до робочого місця у звязку із своїм звільненням. 08.02.2016р. він прибув до відділу кадрів, де йому також повідомили про його звільнення, з чим він не погодився, оскільки вважав звільнення незаконним та написав письмову заяву про видачу наказів про прийняття на роботу та звільнення, видати трудову книжку він не просив, отримати її йому не пропонували і не видали. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі на підставі наданих письмових заперечень, в яких зазначено, що 10.09.2016 року [PERSON] дійсно був прийнятий на роботу до ТОВ «СРЗ» до дільниці плавзасобів на м/б «Галактіонов» змінним помічником капітана, згідно наказу № 135 від 08.09.2014 року, з яким він ознайомився та поставив про це підпис із записом в особовій картці працівника та строком дії документів, що дозволяють позивачу займати саме посаду помічника капітана. Підставою для прийняття наказу про прийом на роботу слугувала власноруч написана заява позивача про прийом на роботу із зазначенням терміну «на період дії документів» із зазначенням конкретного строку «до 06.01.2016 року». Позивачем не було надано до ТОВ «СРЗ» документів із новим строком їх дії, хоча йому неодноразово під час його перебування на лікарняному, в тому числі, телефонували безпосередній керівник, співробітники управління персоналом щодо необхідності приведення документів у відповідність та надання їх до ТОВ «СРЗ». Згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженою наказом Мінпраці від 29.07.1993 року № 58, до трудової книжки не вносяться записи щодо строкового характеру трудового договору. Обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається лише при порушенні прав працівника у сфері трудових відносин. В судовому засіданні представники додатково зазначили, що звільнення було проведено 11.01.2016р., оскільки згідно з наказом по підприємству це був перший робочий день в 2016р. При цьому, коли позивач зявився на роботу 08.02.2016р. йому було запропоновано отримати трудову книжку, проте він, мотивуючи своєю незгодою із звільненням, відмовився її отримувати. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював за строковим трудовим договором в ТОВ «СРЗ» на посаді змінного помічника капітана на м/б «Галактіонов» з 10.09.2014 року, про що свідчить власноруч написана ним заява, копія наказу № 135 від 08.09.2014 року про прийняття його на роботу, особова картка працівника (а.с.91-93). Відповідно до наказу керівника ТОВ «СРЗ» № 3 від 11.01.2016 року, [PERSON] було звільнено на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП по закінченню строку договору (а.с.94). Оскільки сторони визнають факт звільнення саме [PERSON] ця обставина відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно зі ст.23 КЗпП, трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.\~ Про те, що між позивачем та відповідачем був укладений строковий трудовий договір свідчить не лише власноруч написана заява [PERSON], в якій останній просив укласти з ним договір на період дії документів до 06.01.2016 року, а й копія наказу № 135 від 08.09.2014 року про прийняття його на роботу, в якому визначений строк дії договору та з яким [PERSON] був ознайомлений. Пояснення позивача про те, що в його трудовій книжці не було запису саме про строковий трудовий договір, спростовуються положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110 (далі - Інструкція), в пункті 2 якої не зазначено занесення до трудової книжки відомостей про строковий характер трудового договору. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП, однією з підстав припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Таким чином, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення [PERSON] Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Відповідач також не зобов'язаний був попереджати або в інший спосіб інформувати [PERSON] про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП. Крім того, представник відповідача в письмових запереченнях зазначав, що [PERSON] не надав до ТОВ «СРЗ» документи із новим строком їх дії до 06.01.2016 року, незважаючи на те, що йому неодноразово, під час його перебування на лікарняному в тому числі, телефонували про необхідність приведення документів у відповідність та надання їх до ТОВ «СРЗ», що позивачем не було спростовано. Суд відноситься критично до стверджень позивача про те, що йому не були відомі умови трудового договору, а саме: які саме документи, хто і коли їх видав, назва документів, який навчальний заклад є правомочним видавати такі документи, які професійні вимоги до працівника повинні підтверджувати ці документи та інше, тому виконати їх він не мав можливості, оскільки при прийнятті на роботу позивач надав належні документи, необхідні для працевлаштування його до відповідача на посаді змінного помічника капітана, оскільки з ним був укладений строковий трудовий договір. Під час судового розгляду позивач також зазначав, що він не міг би перебувати на вказаній посаді без отримання необхідних документів та розумів, що такі документи необхідні для роботи на цій посаді. Відповідно до п. 4.2 та 4.3 Інструкції, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Оскільки згідно матеріалів справи, не вбачається, що позивач надавав письмову згоду на пересилання йому трудової книжки поштою, в день звільнення перебував на лікарняному, про що сторони не заперечували, після одужання прибув на роботу 06.02.2016р. та 08.02.2016р. до відділу кадрів, проте трудову книжку відмовився отримати у звязку з незгодою із своїм звільненням, то відповідачем не було порушено умов видачі трудової книжки. Згідно з наказом ТОВ «СРЗ» від 02.11.2015р. за №762 (а.с.154) вирішено перенести робочі дні в січні 2016р., а саме 4,5,6,8 січня на інші дати, тобто першим робочим днем в 2016 році було 11 січня, тому звільнення вірно було проведено у вказаний день. Згідно зі ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів в межах заявлених позовних вимог. У зв'язку із тим, що позивач був своєчасно ознайомлений із наказом про прийняття його на роботу, не оспорював його у встановлений законом строк, тобто, погоджувався з ним до моменту звільнення, суд вважає, що з позивачем був укладений строковий трудовий договір, накази про прийняття на роботу та звільнення позивача є законними. Звільнення позивача в період тимчасової\~\~непрацездатності також не перешкоджає звільненню за закінченням строку договору, а тому позовні вимоги про визнання недійсним трудового договору в частині визначення умов та характеру роботи, строку дії, визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки у видачі трудової книжки є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки моральна шкода повинна бути відшкодована у разі порушення трудових прав позивача, а його права не були порушені, то позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та у їх задоволенні необхідно відмовити. У звязку із відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору та оплати з надання правової допомоги, стягненню з відповідача не підлягають. На підставі ст. 23, ч. 1 п. 2 ст. 36, 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України,

Outcome: dismissed