Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив визнати незаконною та скасувати постанову нотаріуса від 16.08.2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобовязати відповідача видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON], померлого 13.04.2015 року. В обґрунтування позову зазначає, що після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина, у звязку з чим він звернувся до нотаріуса із заявою про її прийняття. Проте йому було відмовлено, так як він на момент відкриття спадщини не досяг загального пенсійного віку. Вказує, що, крім нього, іншим спадкоємцем є [PERSON] Позивач стверджує, що нотаріус неправильно трактував положення ст. 1241 ЦК України і незаконно обмежив його права на обовязкову частку у спадщині батька, оскільки на момент смерті останнього він був пенсіонером на підставі ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» як пенсіонер зі скороченим пенсійним віком. У звязку з цим він звернувся до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав. Просив задовольнити повністю з підстав, зазначених у позові. Відповідач просила відмовити у задоволенні позову, оскільки її дії грунтувались за вимогах закону. Представник третьої особи також наполягала на відмові у задоволенні позову. Доповівши заявлені вимоги, вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши письмові докази, які знаходяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 13 квітня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ТП № 263068, виданим відділом ДРАЦС по місту Новоград-Волинському реєстраційної служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області 14.04.2015 року (а.с. 5). За життя [PERSON] заповів все своє майно [PERSON]. На підставі заяви [PERSON] від 29.04.2015 року приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського округу [PERSON] заведена спадкова справа №40/2015 до майна спадкодавця [PERSON]. [PERSON] також звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], проте 16.08.2016 року отримав постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Свою відмову приватний нотаріус [PERSON] мотивувала вимогами ст.ст. 1, 26 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Позивач, [PERSON], [INFO], є пенсіонером з 19.09.2006 року, отримує пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, відповідно до ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 7, 10-11). Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 13 Закону «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах. Згідно частини 1 статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). В п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» міститься роз'яснення, що перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, які визначені ст.1241 ЦК України, є вичерпний і розширеного тлумачення не потребує. Визначення поняття непрацездатної особи міститься в ч.3 ст.75 Сімейного кодексу України та в ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Непрацездатні - це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону. Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійний вік для чоловіків встановлений 60 років при стажі роботи не менше 25 років (в редакції, чинній на момент смерті [PERSON]Ф.). Тобто, законодавець виділяє дві категорії осіб: особи, які досягли пенсійного віку та особи, які мають право на пенсію за віком. Однак для застосування до особи ст. 1241 ЦК Кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині необхідно керуватися положеннями законів (ч.3 ст.75 Сімейного кодексу України, ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»), які дають визначення поняття непрацездатної особи, та вказують саме на досягнення особою пенсійного віку. Законодавець захищає осіб, які працювали в особливо складних умовах і гарантує їм право на пенсію зі зниженням пенсійного віку, але вказана обставина не підтверджує право особи на обов'язкову частку у спадщині. У постановах Верховного Суду України від 15.04.2014 року у справі № 21-25а14, № 21-57а14, № 21-70а14, від 20.05.2014 року № 21-160а14 зроблено висновки, що особи, яким призначені пенсії зі зменшенням пенсійного віку є пенсіонерами за віком, однак положення ст.1241 спрямовані саме на захист певних категорій спадкоємців, які мають найбільш близькі родинні стосунки з померлим та непрацездатність, повязану з досягненням пенсійного віку. У звязку з цим суд не бере до уваги посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 11.02.2014 року у справі № 1-1/2014 року, де розтлумачено зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК Кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині, оскільки останнє стосується непрацездатних громадян, які визнані інвалідами, у тому числі дітей інвалідів. Таким чином, факт отримання позивачем пенсії на пільгових умовах згідно за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників відповідно до ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», не свідчить про те, що він досяг пенсійного віку, тобто про його непрацездатність в розумінні ст.1241 ЦК України як особи, що має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки на день смерті батька він мав вік 58 років, а не 60 років, як це передбачено ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відтак суд приходить до переконання про законність дій приватного нотаріуса та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed