Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом. На обґрунтування своїх вимог послався на те, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №1012 та рішення Червоноградського міськвиконкому від 26.06.1996 року його батькові [PERSON] належала на праві приватної власності земельна ділянка №25 в садівничому кооперативі «Прогрес» площею 0,0529 га.. 05.10.1999 року його батько помер. Після його смерті він успадкував 1/3 частину вище згаданої земельної ділянки, а його мати 2/3 її частини. Вказаною земельною ділянкою вони з матірю користувались спільно.16.09.2014 року його мати померла. За життя мати не оформила право власності на свою частину земельної ділянки. Тому після звернення до Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини йому було відмовлено у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності спадкодавця на це майно. Так як 1/3 частину спірної земельної ділянки він успадкував після смерті свого батька, тому просить визнати за ним право власності на 2/3 частини даної земельної ділянки в садівничому кооперативі «Прогрес» після смерті його матері. Сторони у судове засідання не зявились. Позивач у судовому засіданні 09.08.2016 року позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник Червоноградської міської ради Львівської суду подав суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні позову покладається на розсуд суду. Враховуючи, що у справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу. Дослідивши докази суд встановив слідуюче. Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії 1-СГ №370225 [PERSON] та [PERSON] являються батьками позивача. Копією державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №1012 від 28.11.1996 року стверджується, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Червоноградської міської Ради народних депутатів від 26.06.1996 року передано у приватну власність земельна ділянка №25 площею 0,0529 га. в садівничому кооперативі «Прогрес». 05.10.1999 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії І СГ № 156656. Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом, засвідченого та виданого державним нотаріусом [PERSON] 01.02.2001 року, спадкоємцями майна [PERSON] були його дружина [PERSON] до 2/3 частини спадкового майна та його син [PERSON] до 1/3 частини спадкового майна. У даному свідоцтві зазначено, що спадкове майно складається в тому числі із земельної ділянки №25 площею 0,0529 га. в садівничому кооперативі «Прогрес». Мати позивача [PERSON] померла 16.09.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва по смерть серії 1-СГ №370372. Позивач є єдиним спадкоємцем майна після смерті своєї матері. Проте, державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, про що свідчить копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій №1072/02-31 від 03.10.2016 року. За життя мати позивача державного акту на вище згадану земельну ділянку не отримала, належним чином не оформила право власності на неї. Відповідно до п.23 постанови Пленуму ВСУ «Пуо судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 «у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження». Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Пунктом 1 ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. \~ Відповідно до\~ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до\~ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст.1216 Цивільного Кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 Цивільного Кодексу України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ІІК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків неотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Тобто у разі смерті спадкоємця, який прийняв спадщину, але не здійснив його державної реєстрації, право на набуту спадщину входить до складу спадщини, що відкрилась. Згідно ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Статтею ст. 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.131 ЗК України громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі спадкування. Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Виходячи з положень ст.182 ЦК України, до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстроване в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. У звязку з прийняттям\~Закону України від 05.03.2009 № 1066-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та обєднання земельних ділянок», що набрав чинності 1 травня 2009 року, відбувалося спрощення процедури переходу права власності на земельну ділянку, із земель приватної форми власності. Вказаним Законом України було внесено зміни у\~статтю 126 ЗК\~в частині визначення документів, якими може посвідчуватись право власності на землю. Такими документами Законом передбачено: державний акт про право власності на земельну ділянку; цивільно-правову угоду щодо відчуження земельної ділянки, укладену в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтво про право на спадщину. Відтак, з 02.05.2009 р. отримання державного акта на право власності на земельну ділянку стало необхідним лише у разі набуття права власності із земель державної чи комунальної форми власності, а також при зміні меж та/чи цільового призначення землі. Мати позивача за життя набула право власності на 2/3 частини спірної земельної ділянки у порядку спадкування після смерті свого чоловіка [PERSON], однак не оформила належним чином своє право власності на неї. Позивач набув право власності на 1/3 частину спірної земельної ділянки в порядку спадкування після смерті батька, і як спадкоємець має право на спадкування належних його матері 2/3 даної земельної ділянки за законом, оскільки прийняв спадщину після неї, користується спірною земельною ділянкою у садівничому кооперативі, однак не може належним чином оформити своє право власності на неї. Отже, суд дійшов висновку про захист права позивачки у спосіб визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку, у звязку з чим позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved