Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28.10.2008 року [PERSON] , [INFO] , склав заповіт на ім`я позивача [PERSON] яким заповів все своє майно позивачу. Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мельник І.Р. В подальшому, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2014 року заповіт на ім`я позивача [PERSON] від 28.10.2008 року було визнано недійсним та заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.12.2014 року за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12.09.2016 року право власності було зареєстровано за відповідачами на квартиру [ADDRESS] . Проте, позивач зазначив, що відповідачі ніколи не встановлювали родинні відносини між померлим [PERSON] та їх батьком [PERSON] . В свою чергу факт родинних відносин спростований рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2019 року яким позов [PERSON] до Васильківського міськрайонного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Київській області, Виконавчого комітету Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області задоволено. Визнано неукладеним шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , та його виключено з актового запису про народження [PERSON] , який є батьком відповідачів. Отже, відповідачі не є онуками померлого [PERSON] та в даному випадку є порушення спадкових прав позивача за заповітом, у зв`язку з чим просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 06.05.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 29.07.2020 року від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву в якому вони проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , який є їх дідусем, що підтверджується рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2014 року. Стосовно рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2016 року то зазначили, що воно суперечить ч. 4 ст. 82 ЦПК України. З урахуванням викладеного просили відмовити у задоволенні позову. 06.08.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначив, що з 2016 року порушена кримінальна справа стосовно підроблення відповідачами документів. Також зазначив, що вони безпідставно посилаються на те, що позивач не має права на спадкування, оскільки саме вони за підробленими документами отримали право власності на квартиру, що належала [PERSON] , який помер у 2011 році. В свою чергу факт родинних відносин між відповідачем та [PERSON] спростований рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області. З урахуванням викладеного просив позов задовольнити. 28.09.2020 року від позивача надійшла заява про відвід судді Оксюти Т.Г. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.11.2020 року визнано заяву позивача [PERSON] про відвід судді Оксюти Т.Г. необґрунтованою. Передано заяву про відвід для вирішення в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.12.2020 року у задоволенні заяви позивача про відвід судді Оксюти Т.Г. відмовлено. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 28 жовтня 2008 року [PERSON] був складений заповіт, відповідно до якого останній заповів все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, - [PERSON] . Заповіт складений та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник І.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 1952. [INFO] [PERSON] помер. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.06.2013 року у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним заповіту та визнання права власності у порядку спадкування за законом - відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2014 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21.06.2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним заповіту, визнання права власності у порядку спадкування за законом та виселення задоволено частково. Визнано недійсним заповіт, укладений від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мельник І.Р. 28.10.2018 року, зареєстрований в реєстрі за №1952. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.12.2014 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно о ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 12.09.2016 року відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності за відповідачами [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Позивач просив скасувати запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] посилаючись на те, що факт родинних відносин між відповідачами та [PERSON] , який помер [INFO] спростований рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2019 року, а тому вони не мають права на спадкування, яке було здійснено на підставі підроблених документів. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. В матеріалах справи міститься надана позивачем копія рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2019 року відповідно до якого позов [PERSON] до Васильківського міськрайонного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Київській області, Виконавчого комітету Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області задоволено. Визнано неукладеним шлюб між [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та [PERSON] , та його виключено з актового запису про народження [PERSON] , який є батьком відповідачів. Для з`ясування обставин справи, судом направлено запит до Васильківського міськрайонного суду Київської області про надання належним чином завіреної копії вищевказаного рішення. 12.08.2020 року на адресу суду надійшла відповідь від Васильківського міськрайонного суду Київської області про те, що згідно даних автоматизованої системи документообігу суду «КП Д-3» та журналу вхідної кореспонденції суду позовна заява [PERSON] до Васильківського міськрайонного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Київській області, Виконавчого комітету Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області про зобов`язання вчинити певні дії, визнання шлюбу неукладеним до Васильківського міськрайонного суду Київської області не надходила та на розгляді не перебувала, рішення судом не приймалось. З цих підстав, головою суду направлено заяву до Васильківського відділу поліції ГУ НП в Київській області про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у зв`язку з підробленим рішенням суду у справі №362/1252/19 (провадження №2/362/364/19) від 28.10.2019 року. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2019 року одержано з порушенням порядку, встановленого законом, а тому відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України не приймає його до уваги. Отже, доводи позивача про те, що факт родинних відносин між відповідачами та їх дідусем [PERSON] , який помер у 2011 року нічим не підтверджений, суд вважає необґрунтованими та надуманими. Також, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що Солом`янським УП ГУ НП у м. Києві внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом підроблення документів відповідачами, оскільки у даному кримінального провадженні про підозру жодній особі не повідомлено, як і немає рішення суду. В свою чергу, ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню інакше як за вироком суду й відповідно до закону. Частина 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІМ визначає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та цим Порядком. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації права власності та інших речових прав. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються іменем України та є обов`язковими до виконання. Державний реєстратор прав на нерухоме майно з метою встановлення набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі поданого рішення суду обов`язково використовує відомості Єдиного державного реєстру судових рішень. З урахуванням викладеного, суд вважає, що при реєстрації права власності за відповідачами [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , приватний нотаріус КМНО Фесік С.В. діяла відповідно до вимог закону та порушень прав позивача при цьому не встановлено. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом достовірно встановлений факт набуття відповідачами права власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, а саме на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05.12.2014 року. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, Ns 15123/03, § 45, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, N9 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у праве мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Отже, позбавлення права власності відповідачів на квартиру [ADDRESS] , в даному випадку, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод». Оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулось у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, котре набуте злочинним шляхом або щодо котрого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.94, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 5.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 4.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6.11.2008). Отже, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, у власності якої воно знаходиться. З урахуванням викладеного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 77-78 ЦПК України, на підтвердження своїх позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно до положень п. 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Заява N 63566/00) від 18 липня 2006 року суди зобов`язані оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше вони не виконують свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. У рішення Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine) від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (див. «Дюлоранс проти Франції» (Dulaurans с. France), заява № 34553/97, п. 33, від 21 березня 2000; «Донадзе проти Грузії» заява № 74644/01, пп. 32 та 35, від 7 березня 2006). Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed