Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком садибного типу з надвірними спорудами, посилаючись на те, що після смерті батьків згідно із свідоцтвами про право на спадщину за законом йому належить 23/100 частини домоволодіння по вул. Невського,30/пров. Раскової, 2 на правах спільної часткової власності в рівних частках з відповідачем [PERSON] Після винесення рішення Апеляційним судом від 24 квітня 2014 року про вселення його в житловий будинок відповідач не допускає до його власності. Починаючи з 22 серпня 2014 року і по теперішній час так і не проведено його вселення в житловий будинок. Він звернувся до органів ДВС. Під час вселення відповідач веде себе по відношенню до нього агресивно, привласнив і відгородив всі надвірні споруди парканом, а в побудований ним гараж поставив свою машину. Тобто відповідач постійно чинить йому перешкоди в користуванні житловим будинком. На всі звернення до ДВС що відповідач не допускає до всіх спільних надвірних споруд для сумісного користування, отримав відповідь, що рішенням суду зазначено лише його вселення в житловий будинок і для вирішення цього питання потрібно ще раз звернутись до суду. Просив суд усунути перешкоди в користуванні належного йому за законом майна, зобовязати відповідача прибрати самочинно встановлений паркан в подвірї та забрати з гаража автомобіль, вселити його в кімнату 1-4, зобовязати відповідача відновити на хвіртці замок, надати доступ до спільних надвірних споруд для сумісного користування. В подальшому позивач позовні вимоги збільшив та просив суд відобразити в рішенні, що згідно рівних ідеальних часток 23/100 на майно і матеріалів експертизи і позивач і відповідач мають право на користування рівними житловими площами (11,5 кв.м.) житлових кімнат 1-3, 1-4 згідно технічному паспорту на будинок. Всі замки між приміщеннями всередині квартири № 1 відповідач повинен зняти. Зобовязати відповідача закласти за свій кошт самочинно зроблений ним отвір з веранди 1-1 в пошкоджену житлову кімнату 1-3; компенсувати завдану матеріальну шкоду в розмірі 6000 грн. та моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задоволити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні відмовити, пояснивши, що ніяких перешкод позивачу не чинив, навпаки старався вирішити спір мирним шляхом. Питання, які ставить позивач у позові вже неодноразово розглядались судами різних інстанцій з винесенням рішень. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.10.2000 року № 1-3664 та від 22.01.2008 року № 2-124 позивачу належить 23/100 частини домоволодіння (житлового будинку садибного типу) по вул. Невського,30/пров. Раскової, 2 в м. Черкаси. Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 28 січня 2014 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, поділ спадкової частини будинку, визнання права власності на частину будинку з надвірними господарськими спорудами, встановлення порядку користування земельною ділянкою, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В подальшому, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 квітня 2014 року вищевказане рішення Соснівського районного суду м. Черкаси змінено в частині відмови у вселенні [PERSON] у спірне житло та вирішено вселити останнього в житловий будинок по вул.Невського, 30/провул. Раскової, 2 у м. Черкаси. В решті рішення Соснівського районного суду м. Черкаси залишено без змін. Рішення набрало законної сили. В подальшому, постановою державного виконавця від 22.08.2014 року було відкрито виконавче провадження про вселення [PERSON] у спірне житло, а постановою від 05.03.2013 року виконавче провадження закінчено у звязку із повним фактичним виконанням. Звертаючись до суду з позовом позивач просить суд зобовязати відповідача закласти за свій кошт самочинно зроблений ним отвір з веранди 1-1 в пошкоджену житлову кімнату 1-3, а також не погоджується з тим, що його вселили в кімнату дуже малої площі і він позбавлений можливості встановити всі необхідні йому для проживання речі. При здійсненні його вселення відповідач вів себе агресивно, йому надано ключ лише від веранди і коридору, а він повинен мати доступ до всіх приміщень будинку. Тобто фактично, позивач не погоджується із постановою державного виконавця про його вселення, яка відповідно до ст. 384 ЦПК України підлягає у разі незгоди оскарженню до суду. Що стосується позовних вимог про зобовязання відповідача надати доступ до спільних надвірних споруд для сумісного користування: сарай « Б», сарай « Д», гараж « З», навіс « К», ворота № 1 та № 6, вигрібна яма та вбиральня згідно технічного паспорту на будинок суд вказує на наступне. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників , які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці у ньому, суд здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки) повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Між тим, попередніми судовими рішеннями встановлено неможливість реального розподілу домоволодіння в залежності від ідеальних часток сторін. Натомість, позивач вважає, що має право користуватись усіма надвірними спорудами нарівні з позивачем. З наведених підстав не відповідає законодавству і вимога позивача щодо встановлення відображення у рішенні суду про право позивача і відповідача на користування рівними житловими площами ( 11,5 кв.м.) житлових кімнат 1-3, 1-4. У відповідності зі с т. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підтвердження позовних вимог позивач надав суду докази, а саме договір дарування житлового будинку між [PERSON] та [PERSON], розрахунок часток проведених БТІ, договір дарування 27/50 часток будинковолодіння між [PERSON]І та [PERSON]О, постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 22.10.2008 року та від 25.02.2009 року і 27.12.2010 року, які досліджувались судом при розгляді вищезазначеного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, поділ спадкової частини будинку, визнання права власності на частину будинку з надвірними господарськими спорудами, встановлення порядку користування земельною ділянкою, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Також позивач просив суд зобовязати відповідача прибрати самовільно встановлений ним паркан в подвір»ї та забрати з гаража «З» його автомобіль, так як гараж є його власністю і він має намір ним користуватись. Таке твердження позивача спростовується наступним. [PERSON] відповідно до Свідоцтв про право на спадщину за законом від 04 жовтня 2000 року та від 22 січня 2008 року після смерті батьків є власником 23/100 частини будинковолодіння з прибудовами та надвірними спорудами по вул. Невського, 30 в м. Черкаси . Відповідачеві [PERSON] належало 77/100 частин цього будинковолодіння, в тому числі 27/50 частин на підставі Договору дарування від 23 грудня 1998 року та 23/100 частин на підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом від 04 жовтня 2000 року та від 22 січня 2008 року. 23 грудня 1998 року між [PERSON] (батько) та [PERSON] (син), було укладено договір дарування 27/50 частин житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд розташованих за адресою: м. Черкаси, вул. Невського, 30. За розрахунком часток проведеним ЧООБТІ нотаріусом в договорі дарування було зазначено, які саме приміщення відходять в користування обдарованого - літ. 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, ганок, льох літ. «Е», гараж літ. «Ж», частина огорожі та замощення. Тобто, згідно вказаного договору гараж літ «Ж» належав [PERSON]. 27 березня 2009 року відповідач [PERSON] за договором дарування, оформленим у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 1136 відчужує (подарував) з належних йому 77/100 частин будинковолодіння № 30 по вул. Невського, в м. Черкаси 27/50 частин своєму синові [PERSON] У постанові Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначається, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї, тощо) є підсобними будівлями й складають з будинком одне ціле. Тому при відчужені жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенесення попереднім власником. Суд не погоджується із твердженнями позивача, що даний будинок є садибою, оскільки у відповідності зі ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом із розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Причому на перші два обєкти в особи має бути право власності. Проте, земельна ділянка на якій знаходиться будинок перебуває не у власності, а у користуванні сторін. Дані факти встановлені судовим рішенням та не підлягають повторному доказуванню під час розгляду зазначеної справи. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на під ставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем не надано суду доказів і заподіяння йому шкоди внаслідок здачі в найм частини житлового будинку. Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд вказує на наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Так як позивач не довів в судовому засіданні вину відповідача у заподіянні йому моральної шкоди, не надав жодних доказів на її підтвердження позов в цій частині також не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed