Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. 02.06.2018 року поліцейським СРПП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області старшим сержантом [PERSON] винесено стосовно нього постанову серії НК №051857 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. Про факт складення відносно нього вищевказаного протоколу та накладення на нього адміністративного стягнення позивач вперше дізнався 04.07.2019 року від державного виконавця. Прочитавши постанову, позивач дуже здивувався, оскільки такі події, які зазначені у постанові, взагалі не мали місця, а окремі його анкетні дані не відповідають реальним. Крім цього 02.06.2018 року о 04 год.10 хв. по вул. Долинська в м. Калуш позивач взагалі не перебував. Вважаючи, що дана постанова не просто незаконна з підстав порушення норм процесуального права, а незаконна власне з підстав порушення норм матеріального права у зв`язку із відсутністю будь-якої події, зазначеної в самій постанові, 08.07.2019 року позивачем було подано до Калуського міськрайонного суду позовну заяву про скасування вищевказаної постанови. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 07.10.2019 року позов було задоволено частково, постанову скасовано у зв`язку із малозначністю вчиненого правопорушення. Із прийнятим рішенням позивач категорично не погодився і звернувся із апеляційною скаргою. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2019 року позовну заяву [PERSON] було задоволено частково, рішення Калуського міськрайонного суду від 07.10.2019 року скасовано, постанову про накладення адміністративного стягнення скасовано, а провадження у справі закрито. Судом апеляційної інстанції не встановлено в діях позивача події та складу адміністративного правопорушення. Позивач зазначає, що внаслідок незаконних дій поліцейського СРПП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області старшого сержанта [PERSON] позивачу було спричинено моральні страждання та вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із неправомірним притягненням до адміністративної відповідальності. Незважаючи на пройдені судові тяжби, трату особистого часу та сил, позивач чітко усвідомлює, що саме по собі рішення суду апеляційної інстанції про відсутність події правопорушення аж ніяк не являється мірою покарання відносно дій інспектора [PERSON] та жодним чином не компенсовує позивачу моральні збитки. Позивач наголошує, що раніше він почував себе, як повноцінна особистість в суспільстві з досить високою самооцінкою та власною самоповагою. Проте усвідомлення безкарності незаконних дій поліцейського спричинили позивачу важкі душевні страждання, які виразилися в усвідомленні своєї нікчемності перед законом, зокрема перед системою правоохоронних органів, різке зниження самооцінки, втрати самоповаги, підвищення рівня тривожності і, як наслідок, депресивні стани. Вказані душевні страждання тривають по даний час. В свою чергу душевні страждання призвели до обґрунтованої недовіри до органів Національної поліції в цілому, а саме високу ступінь хвилювання під час керування своїм транспортним засобом на автодорогах, коли бачить працівників поліції. Понад пів року позивача не покидають негативні емоції, що ситуація із незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності може знову повторитися. Враховуючи глибину душевних страждань, характер та тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану із врахуванням вимог розумності та справедливості, позивач просить стягнути, шляхом списання коштів з держави через Калуське управління державної казначейської служби України Івано-франківської області з єдиного казначейського рахунку та його користь 95000,00 грн. моральної шкоди, завданої протиправними діями поліцейського СРПП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області старшого сержанта [PERSON] . Представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області подав відзив на позов. А саме зазначає, що Головне управління Казначейства здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, є окремою юридичною особою, самостійно несе відповідальність за власні дії, будь-яких протиправних дій відносно позивача не здійснювало. Права та охоронювані законом інтереси позивача Головне управління не порушувало. Жодним нормативним актом не передбачено покладання відповідальності на Головне управління казначейства за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування. Відповідно до Положення про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Позивач не підпадає до жодної із перелічених вимог Закону, які б давали право на відшкодування шкоди, завданої органами ГУНП в області. Представник відповідача наголошує, що жодним рішенням суду або іншим документом не визначено, що дії органів поліції були незаконними. Відсутність прямого причинного зв`язку між шкодою та неправомірними діями, як необхідна умова деліктної відповідальності, виключає можливість такої відповідальності. Відповідно право на відшкодування шкоди у позивача відсутнє. Також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди у зазначеному в позовній заяві значному грошовому розмірі. Отже, законні підстави для вирішення питання про взаємовідносини між позивачем та Головним управлінням Казначейства відсутні. Тому представник відповідача просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області в повному обсязі. Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області подав відзив на позов, в якому зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах законодавства. Так, сам по собі факт скасування судом постанови, винесеної поліцейським [PERSON] про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може бути самостійною підставою автоматичного виникнення в особи права на отримання морального відшкодування, якщо при розгляді справи про адміністративне правопорушення не було допущено випадків злого умислу або грубої недбалості. Рішення Калуського міськрайонного суду від 07.10.2019 року про часткове задоволення позову [PERSON] про скасування постанови про накладення на нього адміністративного стягнення та закриття провадження у справі свідчать про реалізацію ним передбаченого КУпАП та КАС України права на оскарження процесуальних рішень уповноваженого органу і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦК України. Доказів того, що дії працівників поліції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно позивача були неправомірними, що до нього незаконно застосовувались спеціальні засоби чи мав місце факт адміністративного затримання, чи незаконного доставлення до відділу поліції не надано. Жодних підтверджень чи обґрунтувань, окрім слів позивача стосовно завданої йому моральної шкоди та визначення розміру її компенсації до позовної заяви не додано. Зокрема, позивачем не долучено жодного документа, який би підтверджував факт звернення до лікувальних закладів з приводу моральних та душевних страждань. Крім того представник відповідача просить врахувати, що визнання порушення само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду. Таким чином, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач подав відповідь на відзив Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області. Зазначає, що обов`язок відшкодувати потерпілому завдану шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету, як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Також позивач подав відповідь на відзив Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області. Позивач наголошує, що не відповідають дійсності доводи відповідача, що жодним рішенням суду або іншим документом не визначено, що дії органів поліції були незаконними. Зокрема, в мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначено, що визнання дій інспектора протиправними охоплюються вимогами про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. В судовому порядку позивач стверджував і довів, що факту самої події, зазначеної в постанові (місце і час його перебування) не було взагалі. Ті протокол і постанова просто надумані інспектором [PERSON] . Саме тому заради справедливості і відновлення нормального морального стану позивач звернувся з позовом про відшкодування моральної шкоди. Тому позивач просить позов задоволити у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2019 року постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії НК №051857 від 02.06.2018 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення скасовано у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням, в задоволенні решти вимог відмовлено. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2019 року (а.с. 8-13) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2019 року у справі №345/2978/19 - скасовано; адміністративний позов [PERSON] задоволено частково; постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії НК №051857 від 02.06.2018, винесену поліцейським СРПП Калуського ВП Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області старшим сержантом [PERSON] скасовано, а провадження у справі закрито. Оскільки в діях [PERSON] судом апеляційної інстанції не встановлено наявності події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст. 121 КУпАП, що в розумінні п.1 ст. 247 КУпАП є обов`язковою умовою притягнення до адміністративної відповідальності, суд прийшов до висновку, що позивач не може нести адміністративну відповідальність за порушення пп. 2.9 «в» ПДР України. При цьому Восьмий апеляційний адміністративний суд вказав, що позовні вимоги [PERSON] про визнання дій старшого сержанта поліції Калуського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Івано-Франківській області [PERSON] протиправними охоплюються вимогами про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії НК №051857 від 02.06.2018, оскільки відносяться до процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення. На підставі аналізу норм законодавства та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що вірним способом відновлення порушених прав позивача є скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення серії НК №051857 від 02.06.2018 та закриття провадження у справі, що відповідає положенням ч. 3 ст. 286 КАС України. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема,у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ч.1 ст. 1174 ЦК України). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Враховуючи, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2019 року провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності було закрито у зв`язку із відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП, наявні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої діями поліцейського СРПП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області старшим сержантом [PERSON] . У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд враховує, що незаконне притягнення позивача до адміністративної відповідальності саме по собі є стресовою ситуацією, яке завдало позивачу моральних страждань. Водночас при визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд враховує тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, необхідність зміни нормального життєвого стану та витрачання позивачем часу, коштів на відновлення прав. За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас вимоги позивача про стягнення 95 000,00 грн. моральної шкоди є завищеними. В порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували понесення ним моральних втрат у зазначеному розмірі. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи та характеру правопорушення, глибини душевних страждань, вимог розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, тривалості моральних страждань позивача, у зв`язку з необхідністю докладання додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, суд приходить до висновку, що сума у розмірі 2500,00 грн. є достатньою компенсацією немайнової шкоди Крім того, пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 1304.2011 р. 3 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення). За змістом пунктів 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45, цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Верховний Суд у своїй практиці, зокрема, у справах № 521/10640/15-ц і № 520/3307/16-ц, виходить з того, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Таким чином, грошові кошти на відшкодування моральної шкоди слід стягнути саме з держави відповідно до статті 1174 ЦК України та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45), що відповідає інтересам позивача та знаходиться в межах його позовних вимог. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За положеннями ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір-доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. Матеріали справи містять копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Форовича С.М. (а.с. 15) та ордер серії ІФ № 058805 від 06.02.2020 року (а.с. 16). На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем додано попередній розрахунок вартості виконання робіт за договором про надання правової допомоги (а.с. 17). Водночас позивачем не надано суду жодних документів, зокрема квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документа, касових чеків, на підтвердження реальності понесених витрат за надання правничої допомоги. Таким чином, враховуючи відсутність документального підтвердження сплати позивачем витрат на правову допомогу, відсутні підстави для стягнення з відповідачів витрат за надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, на користь позивача слід стягнути 25,00 грн. судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст. 56 Конституції України, ст.ст.16, 23, 1174,1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,

Outcome: approved