Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору № 10-29/4766 від 04.12.2007 року в розмірі 3405267,77 грн. та судовий збір в розмірі 51079,01 грн. В позові посилається на те, що 04.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (надалі змінило назво на ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 10-29/4766, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 1161856,00 грн., а відповідач зобов'язалася своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями. На порушення умов договору відповідач не виконує зобов'язання по своєчасному поверненню кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим у останньої виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 3405267,77 грн. Враховуючи дані обставини, позивач просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з заявленими вимогами та відповідно на виконання ст. 267 ЦК України подав заяву про застосування строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 04.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (надалі змінило назво на ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено договір кредиту № 10-29/4766, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 1161856,00 грн.(а.с.19-22). Відповідно до п.1.1. Кредитного договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 1161856,00 грн., зі сплатою 13,00 процентів річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку, який визначений в пп. 1.1.1 п.1.1 ст. 1 Договору. Вбачається, що позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти в розмірі 1161856,00 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с.18). Згідно умов договору кінцевий термін погашення заборгованості становить - 03 грудня 2032 року. Встановлено, що у передбачені строки відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, а тому станом на 29.12.2015 року у останнього утворилась заборгованість перед позивачем на загальну суму 3405267,77 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1103761,00 грн.; заборгованості за відсотками - 964791,50 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 5680,40 грн.; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 472914,40 грн.; інфляційних витрат за кредитом - 475720,99 грн.; інфляційних витрат за відсотками - 382399,49 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості та не спростована відповідачем по справі (а.с.8-17). З огляду на викладене суд вважає, що у позивача виникли право вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 3405267,77 грн. Доводи відповідача про те, що позивачем не доведено заявлених вимог в частині факту передачі коштів на виконання умов Кредитного договору, доказів відкриття позичкового рахунку та порушення прав відповідача, як споживача кредитних послуг, суд вважає необґрунтованими. Разом з тим, в судовому засіданні відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності звернення позивача до суду з даним позовом в порядку ч.3 ст. 267 ЦК України. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 ЦК України визначено, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Таким чином, сторонами на власний розсуд погоджено механізм зміни основного строку виконання зобов'язання залежно від перебігу його виконання. Як вбачається в матеріалах справи, останній платіж відповідачем був здійснений 13.03.2009 року, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.11). За умовами кредитного договору наступний платіж повинен був внесений не пізніше 10.04.2009 року. Відповідно до п. 4.5. Кредитного договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.п. 3.3.7., 3.3.8. цього Договору, протягом більше, ніж 90 (дев'яносто) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Отже, строк користування кредитом , з урахуванням вимог п. 4.5 Кредитного договору, сплив 11.07.2009 року. Вбачається, що позивач звернувся з даним позовом до суду 27.01.2016 року. Тобто, сплив строку позовної давності є очевидним. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Між тим, позивач в позовній заяві не зазначив причини пропуску строку позовної давності. Судом також не встановлено поважних причин пропущення позивачем строку позовної давності. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України вбачається, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 цього Кодексу. Так, з правових висновків Верховного Суду України, зроблених на підставі постанов по справам № 6-11цс13 від 6.11.2013 року, № 6-169цс14 від 29.10.2014 року, № 6-160цс14 від 19.11.2014 року, вбачається, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи обставини викладені вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, внаслідок спливу строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Outcome: dismissed