Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 51876,07 гривень та витрат по сплаті судового збору в розмірі 1218 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 16 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 500477515, відповідно до умов якого позивач зобовязується надати відповідачу кредит у сумі 30413,38 гривень, а відповідач, в свою чергу, зобовязується в порядку та на умовах, визначених договором, повернути кредит, виплатити проценти за користування кредитом, сплатити неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, визначених договором та додатком № 1 до нього графіком погашення кредиту. Позивач зі свого боку виконав свої зобовязання за договором, надавши відповідачу кредит у розмірі 30413,38 гривень, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача, однак, у порушення умов договору, відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 16 листопада 2015 року має прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 29769,96 гривень; заборгованість за відсотками 8007,83 гривень та заборгованість по комісії 11698,28 гривень. Крім того, у звязку з систематичним порушенням боржником своїх обовязків зі сплати кредиту, позивачем нарахована неустойка у вигляді штрафу, яка на дату розрахунку становить 2400 гривень. Представник позивача [PERSON] до судового засідання не зявилася, надавши суду клопотання про розгляд справи за вказаною позовною заявою за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від неї на адресу суду надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у справі доказів та з урахуванням наданого нею до суду раніше заперечення проти позовних вимог. Також у запереченнях зазначила, що позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 2400 грн. не підлягають задоволенню на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. Також відповідач вказала, що вона не погоджується з позовними вимогами в частині сплати тіла кредиту у розмірі 29769,96 грн., оскільки в позові позивач посилається, що відповідач отримала кредит у сумі 30413,38 грн., проте, відповідач отримала від банку грошові кошти в сумі 25000 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки № 38931 від 17 квітня 2014 року та квитанцією на суму 25000 грн. від 17 квітня 2014 року. Дані протиріччя не усунуті та не поясненні з боку позивача. При таких обставинах суд вважає за можливе розглянути дану справу під час відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч. 2\~ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 16 квітня 2014 року між [PERSON] акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитним договір № 500477515, на підставі якого та в якому зазначається, що банк надає [PERSON] кредитні кошти у розмірі 30413,38 гривень, процентна ставка за користування кредитом 17,99% річних. Тип процентної ставки фіксований. Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісій 17 квітня 2017 року (а.с. 4-8). Кредит надається позичальнику для власних потреб, шляхом безготівкового перерахування. З копії додатку №1 до кредитного договору №500477515 від 16 квітня 2014 року (а.с.7) вбачається, що дата надання кредитну є 16 квітня 2014 року, сумою кредиту є 30413,38 грн. на строк 36 місяців, з відрахуванням з цієї суми 5402,38 грн., це сума страхування, і тому сума отриманого кредиту відповідачем повинна становити 25011 грн. Відповідно до копії заяви на видачу готівки №369314 від 17 квітня 2014 року (а.с.43) [PERSON] отримала суму кредиту у розмірі 25000 грн., що також підтверджується копією чеку про видачу їй готівки згідно кредитного договору №500477515 від 16 квітня 2014 року. Тобто вона отримала не 25011 грн., як це передбачено вищевказаним кредитним договором, а 25000 грн., що є суттєвим порушенням даного договору, а що з сумою у розмірі 11 грн. і куди саме поділись ці грошові кошти ніяких письмових підтверджень та пояснень з боку позивача судом не отримано упродовж усього судового процесу, незважаючи на неодноразові запити суду на адресу позивача щодо пояснень цих розбіжностей в частині наданої суми кредиту відповідачу, викладених в запереченнях відповідача та наданих нею письмових доказів з цього приводу, а саме 23 лютого 2016 року, 10 березня 2016 року та 23 березня 2016 року з метою сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. І подальший розрахунок суми заборгованості позивачем по кредитному договору нараховувався саме на спірну суму з урахуванням 11 гривень, які ким були отримані не зрозуміло. Згідно копії статуту у новій редакції [PERSON] акціонерного товариства «Альфа-Банк», затвердженого загальними зборами акціонерів від 12 березня 2013 року, банк є правонаступником усіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк», що був створений відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів від 27 жовтеня 2000 року, та виступав правонаступником Акціонерного [PERSON] Банку «Київський інвестиційний банк», що був створений відповідно до рішення Загальних Зборів акціонерів від 22 липня 1997 року, і виступав правонаступником усіх прав та зобовязань товариства з обмеженою відповідальністю [PERSON] «Київінвестбанк», створеного за рішенням зборів учасників від 21 листопада 1995 року, який у свою чергу виступав правонаступником усіх прав та зобовязань товариства з обмеженою відповідальністю «Віто», створеного відповідно до установчого договору від 18 листопада 1992 року і зареєстрованого Національним банком України 24 березня 1993 року за № 158 (а.с. 17-18). З копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А 01 № 306405 вбачається, що [PERSON] акціонерне товариство «Альфа-Банк» знаходиться за адресою: 01025, м. Київ, вул. Десятинна, буд. 4/6 (а.с. 19). Згідно копії вимоги про дострокове повернення кредиту ПАТ «Альфа-Банк» від 19 листопада 2015 року [PERSON] пропонується вирішити питання з приводу погашення заборгованості по кредитному договору у сумі 50951 грн. Відповідно до копії розрахунку заборгованості за кредитом (а.с.11-12) станом на 16 листопада 2015 року відповідач перед позивачем має прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 29769,96 гривень; заборгованість за відсотками 8007,83 гривень та заборгованість по комісії 11698,28 гривень. З урахуванням того, що уся ця заборгованість розраховувалась на суму 30413,38 грн. З копії листа без зазначення дати адресованого на імя [PERSON] (а.с.58) вбачається, що служба безпеки та юридичний департамент ТОВ «Кредитекспресс [PERSON]Ел.Сі» проаналізувавши документи її справи та ситуацію прийняло рішення про звернення до Артемівського міськрайонного суду Донецької області та підготувлено позовну заяву по стягненню заборгованості по кредитному договору № 500477515 укладеному 16 квітня 2014 року між [PERSON] акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON], подача якої планується 29 лютого 2016 року. Також у цьому листі зазначено, що ТОВ «Кредитекспресс [PERSON]Ел.Сі» має право контролювати фінансові надходження на рахунок [PERSON] [PERSON] чим саме це регламентується або яким пунктом кредитного договору укладеного між [PERSON] акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] це передбачено не зазначено у цьому листі. Копія позовної заяви йде у додатку до цього листа (а.с.59), в якій зазначається однією із вимог накладення арешту на майно відповідача по даній справі. Слід зауважити той факт, що позивач звернувся з даним позовом до суду 15 грудня 2015 року, тоді як відповідачу повідомляється про те, що відносно неї звернуться з такою же вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору ще й ТОВ «Кредитекспресс [PERSON]Ел.Сі», але на яких підставах не зазначено. Відповідно до копії пояснень позивача щодо вищевказаних письмових документів, а саме листа та копії позовної заяви від імені ТОВ «Кредитекспресс [PERSON]Ел.Сі» до відповідача про стягнення вищевказаної заборгованості по даному кредитному договору (а.с.68), 24 лютого 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитекспресс [PERSON]Ел.Сі» був укладений договір №03548-КА7/АБ про надання послуг. Відповідно до умов якого виконавець надає банку послуги, допустимі чинним законодавством України, спрямовані на повернення в досудовому порядку заборгованості за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Альфа-Банк» та фізичними або юридичними особами позичальниками. Позовною заявою від імені ТОВ «Кредитекспресс [PERSON]Ел.Сі» було змодельовані можливі для відповідача наслідки у звязку з непогашенням кредиту. Проте відповідачем не надано ніяких судових документів з приводу того, що дана заява знаходиться на розгляді у суді. Слід зауважити той факт, що позивач сам зазначає у своїх письмових поясненнях, що саме лише у досудовому порядку ТОВ «Кредитекспресс [PERSON]Ел.Сі» може намагатися вирішити це питання, а не тоді коли справа вже тривалий час перебуває на розгляді у суді. Також позивач не надає копію вищевказаного договору, в якому вказано які саме банк з цього приводу отримує послуги від даного товариства та чи це не є порушенням прав відповідача як споживача. Також позивач зазначає у своїй письмовій заяві, що цю позовну заяву слід розцінювати як можливе змоделювання ситуації, але як це може бути можливо коли вже йде розгляд даної справи у суді. Відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Відповідно до вимог\~ ст.ст. 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 55 Закону України Про банки та банківську діяльність за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у строк, встановлений договором. Боржник зобовязаний виконати своє зобовязання, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не передбачено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти\~ у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Споживчий кредит - це кошти що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За ч. 1 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року\~ розяснено щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст.1 ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч.3 ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України, а саме у п. 3.2 вказаного рішення одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 Цивільного Кодексу України. Разом з тим, зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд вважає, що держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою\~ прямого чи\~ опосередкованого обману споживача. Статтею 203 ЦК України встановлено, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пунктом 9 (абз.1) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК ). Відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Положенням ст. 19 Конституції України передбачений правовий порядок в Україні, який ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав. Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди. Відповідно до ч.1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, представником позивача не надано суду достовірних, належних та достатніх доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, у звязку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотках. Проте представником позивача не було надано суду підтверджуючих доказів того, що [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 25011 грн., і на які проводилось нарахування загальної заборгованості за кредитом в розмірі 29769,96 грн. та відсотків у розмірі 8007,83 грн., які вони просять стягнути з неї, тобто не підтверджено, що вони можуть вимагати з відповідача їх повернення, як це потребують вимоги частини 3 статті 10 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що представником позивача зроблено не було, не надано письмових доказів про підтвердження або спростування вищевказаних фактів викладених вище. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у відповідності вищезазначених нормативно-правових актів України можна зробити висновок про те, що представником позивача не доведено той факт, що слід задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованість за кредитом та відсотках. Відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 1 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що суд зобовязаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак. Відповідно\~ст. 10 ЦПК України\~, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~\~Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.\~\~Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~ст. 57 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Під час розгляду справи позивачем [PERSON] акціонерним товариством «Альфа-Банк» не доведено суду ті обставини, на які він посилається в позовній заяві. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії в сумі 11698,28 грн., штрафу в сумі 2400 грн., то суд вважає, що в цій частині слід відмовити за наступних обставин. Відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року\~на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р\~затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р\~до зазначених населених пунктів належить м. Артемівськ Артемівської міської ради. В подальшому\~розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р\~зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р\~затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р\~та\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із підпунктом 3 пункту 1 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить місто Артемівськ Артемівської міської ради. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем [PERSON], яка проживає у [INFO] (м. Бахмут), не надано своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у звязку з чим утворилася заборгованість за комісією, крім того, нараховано штраф, разом з тим, починаючи з 14 квітня 2014 року є підстави для застосування вимог\~ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією в сумі 11698,28 гривень, штрафу в сумі 2400 гривень не підлягають задоволенню. Суд при постановці даного рішення приймає до уваги та бере за основу покази відповідача стосовно того, що представником позивача не доведено той факт, що [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 25011 грн., і на які проводилось нарахування загальної заборгованості за кредитом в розмірі 29769,96 грн. та відсотків у розмірі 8007,83 грн., які вони просять стягнути з неї, тобто не підтверджено, що вони можуть вимагати з відповідача їх повернення, оскільки вони послідовні, чіткі та підтверджуються між собою та письмовими доказами викладеними вище у рішенні. Суд не приймає до уваги та не бере за основу письмові пояснення представника позивача стосовно того, що 24 лютого 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитекспресс [PERSON]Ел.Сі» був укладений договір №03548-КА7/АБ про надання послуг. Відповідно до умов якого виконавець надає банку послуги, допустимі чинним законодавством України, спрямовані на повернення в досудовому порядку заборгованості за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Альфа-Банк» та фізичними або юридичними особами позичальниками. Позовною заявою від імені ТОВ «Кредитекспресс [PERSON]Ел.Сі» було змодельовані можливі для відповідача наслідки у звязку з непогашенням кредиту, оскільки вони суперечать показам відповідача, матеріалам справи, які є послідовними та логічними, і не суперечать між собою та письмовими доказами. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що всупереч положень ч. 1\~ст. 60 ЦПК України, позивач не надав доказів на підтвердження позовних вимог та не спростував заперечення відповідача, у зв'язку із чим позовна заява [PERSON] акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню, так як необґрунтована та недоведена.

Outcome: dismissed