Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом (а.с.2-4), та просить постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача суму заборгованості у розмірі 21886.44 гривен та суму судових витрат у розмірі 1762.00 гривен судового збору. Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 14.01.2008 року, укладеного між позивачем та відповідачкою [PERSON], банк надав останній кредит у розмірі 3 200.00 гривен у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості по кредиту, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Публічне Акціонерне Товариство Комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків Закритого Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено Позивача з Закритого Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне Акціонерне Товариство Комерційний банк «ПриватБанк». У порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та відсотків нарахованих за користування кредитом відповідач належним чином не виконала, в зв'язку з чим у неї перед позивачем станом на 31.12.2017 року виникла заборгованість по кредитному договору. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. 24 квітня 2018 року Болградським районним судом Одеської області постановлено в заочному порядку судове рішення по цій справі, яким позовні вимоги задоволені (а.с.43-44). Даним рішенням стягнуто з [PERSON] заборгованість станом на 31.12.2017 року за кредитним договором № б/н від 14.01.2008 року в розмірі 21 886,44 гривен (двадцять одну тисячу вісімсот вісімдесят шість гривен сорок чотири копійок), у тому числі: 2861.41 гривен - заборгованість за кредитом; 17 744,72 гривен - заборгованість по процентам за користування кредитом; 250.00 гривен - штраф (фіксована частина); 1030.31 гривен - штраф (процентна складова) та судовий збір 1760.00 гривен (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривен). 13.06.2018 року відповідачем було подано заяву про перегляд вказаного заочного рішення, яка ухвалою суду від 27.07.2018 року - задоволена, та рішення скасовано, призначено справу до нового судового розгляду в загальному позовному провадженні (а.с.53-54). 14 серпня 2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с.74-80). 28 серпня 2018 року позивачем подано відповідь на відзив (а.с.81-87, 99-106). 25.09.2018 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив (а.с.107-110). Представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення з підстав зазначених в позові, а саме оголосив письмові пояснення викладені у відповіді на відзив від 11.09.2018 року (а.с.99-103), від 16.10.2018 року (а.с.111-114). Разом з цим, представник позивач Биков М.К. не спромігся довести суду та пояснити обґрунтованість розрахунку заборгованості, на який він посилався, та згідно якого просив стягнути суму заборгованості. Навіть щодо суми тіла кредиту, не надав чітких пояснень, та доказів щодо розміру тіла кредиту, яке підлягає стягненню з відповідача. За весь тривалий період розгляду справи, та на неодноразові вимог суду, позивач та його представник не надали необхідного детального розрахунку заборгованості по кожній складові боргу. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала усі доводи позивача, хоча підтвердила, що до ПАТ КБ «Приватбанк» вона зверталася; заяву-анкету, довідку про умови кредитування - вона підписувала, кредитну картку отримувала; нею регулярно користувалася до 18.06.2015 року. По мірі можливості погашала заборгованість, та була переконана, що не має заборгованості взагалі. Представник відповідача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 05.06.2018 року, посвідченої секретарем Табаківської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.91, 92-94) підтримав заперечення відповідача. Підтримав викладені доводи у відзиві (а.с.74-80), та надав пояснення, що відповідно до умов укладеного договору, Договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Позивач в позовній заяві зазначаючи складові суми заборгованості посилався на п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг визначаючи розмір штрафів. Проте, як вбачається з Анкети-заяви, початковий кредитний ліміт встановлений позичальнику складає 800.00 гривен. Умови та правила при цьому містять лише - 7.3 пункти, Тобто п.8.6 на підставі якого позивачем нараховано штрафні санкції, в Умовах - відсутній, що ставить під сумнів і доведеність інших заявлених у позові сум. Окрім зазначеного: - позивачем не підтверджено факту відкриття рахунку, із чого не вбачається можливим встановити взаємозв'язок між позичальником та відомостями, якими позивач намагається обґрунтувати позовні вимоги; - пам'ятка клієнта є складовою та невід'ємною частиною договору, проте до позовної заяви такої додано не було; - документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації: витяг з особового рахунку з наявністю обов'язкових реквізитів: номер особового рахунку, номер документа та інші; - витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, а тому не доведеним є те, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг. - долучені до позову Умови надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження; - наданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором є по суті калькуляцією, та не може бути допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами; - банк зобов'язаний надіслати користувачу не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати, з якої застосовуватимуться зміни правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу, повідомлення про такі зміни. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов'язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями статті 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору, яким є Анкета-заява б/н від 14.01.2008 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 800.00 гривен у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з базовою процентною ставкою по кредиту 3% в місяць на залишок заборгованості, що становить 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7) Відповідач погодилася із тим, що підписана нею заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між нею та банком Договір, про що свідчить її особистий підпис в заяві (а.с.7 зворотна сторінка). Згідно п. 6.5 кредитного договору позичальник зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (а.с.11). Відповідно до ст.526 ЦК України, сторони мають виконувати зобов'язання належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Станом на 31.12.2017 року по твердженню позивача, сума заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором б/н від 14.01.2008 року становить 21 886.44 гривен (а.с.5-6), яка складається з наступного: - 2861.41 гривен - заборгованість за кредитом; - 17 744.72 гривен - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 250.00 гривен - штраф (фіксована частина), - 1 030.31 гривен - штраф (процентна складова). З наданих суду виписок про рух коштів по кредитній картці [NUMBER] [PERSON] (а.с.67-69) як позивачем, так і відповідачем (а.с.156-172) вбачається, що відповідач регулярно користувалася карткою отримуючи кредитні кошти та частково їх погашаючи. Останній платіж відповідачем [PERSON] було здійснено 18 червня 2015 року в сумі 200.00 гривен Разом з цим станом на вказану дату заборгованість по тілу кредиту складала 2 861.41 гривен, а на дату 31.07.2015 року - 2 806.86 гривен, яка надалі залишалася незмінною. А тому суд дійшов висновку, що сума заборгованості саме по тілу кредиту складає 2806.86 гривен, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON]. Представник позивача не зміг переконати суд, та надати відповідні докази щодо наявності заборгованості у відповідача по тілу кредиту у розмірі 2861.41 гривен. Разом з тим, суд не у повній мірі погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості, в тому числі по процентам, оскільки наданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором є по суті калькуляцією, та не може бути допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами. Більш того, представник позивача не зміг суду пояснити здійснений банком розрахунок, в тому числі по складовим заборгованості, та надати вичерпні докази з цього приводу. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку; умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року (справа № 489/9289/14-ц, провадження № 61-5307св18), у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо; боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку; такий висновок наведений і у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17. З розрахунку заборгованості вбачається, що під час укладення кредитного договору діяла процента ставка по кредиту в розмірі 36,00 % на рік, з 01.01.2013 року процентна ставка була зменшена до 30,00 % річних, з 01.09.2014 року збільшена до 34,80% річних, а з 01.04.2015 року збільшена ще до 43,20 % річних. Однак, суду не надано доказів того, що позивачем узгоджувалася з відповідачем зміна процентної ставки, її збільшення до 43,20 % річних з 01.04.2015 року, а тому суд за цей період бере до уваги первинну процентну ставку - 36,00 % річних (3% на місяць). Щодо дотримання порядку зміни процентної ставки до 30,00 % річних у період з 01.01.2013 року до 31.08.2014 року та до 34,80% річних у період з 01.09.2014 року до 31.03.2015 року, то слід зазначити, що зменшення процентної ставки здійснено кредитором в односторонньому порядку правомірно. Крім того, суд звертає увагу, що поняттю «базова процентна ставка» не надано визначення в Умовах і правилах надання банківських послуг та таке поняття не може розумітись як початкова процентна ставка, яка може змінюватись банком в односторонньому порядку. До 31.07.2015 року розмір заборгованості за тілом кредиту змінювався, та станом на 31.07.2015 року загальний залишок заборгованості за тілом кредиту - 2806.86 гривен, загальна заборгованість за процентами становила 445.05 гривен. Починаючи з 31.07.2015 року та до 31.12.2017 року (дата, станом на яку заявлено позовні вимоги), заборгованість за тілом кредиту не змінювалася та становила 2806.86 гривен. У період з 31.07.2015 року до 31.12.2017 року (884 дня) процентна ставка за Кредитним договором становила 3% на місяць (36 % на рік). З розрахунку 360 днів у році, що передбачено у Кредитному договорі, денна процентна ставка становить 0,1 %. Заборгованість за процентами за період з 31.07.2015 року до 31.12.2017 року (включно) є добутком: 2806.86 гривен (заборгованість за тілом кредиту, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) * 884 дня * 0,1% та дорівнює 2 481.26 гривен. У підсумку, заборгованість за процентами за весь період користування кредитом складає 2926.32 гривен (445.05 + 2 481.26), а не 17 744.72 гривен. Що стосується стягнення штрафу то суд звертає увагу на наступне. Згідно положень ч.1 ст. 546 ЦК України та ст. 549 ЦК України, виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до умов Кредитного договору п.8.6. у разі порушення Позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань більш ніж 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку передбачений штраф у розмірі 500 гривен + 5% від суми позову (а.с.11 зворотна сторінка). Однак, суд звертає увагу, що згідно позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача штраф 250.00 гривен (фіксована частина), а не 500.00 гривен як зазначено в Умовах, а тому суд не виходить за межі пред'явлених позовних вимог (а.с.2-4). Враховуючи те, що розмір обґрунтованих позовних вимог становить 5 733.18 гривен (2806.86 гривен - заборгованість за тілом кредиту + 2926.32 гривен - заборгованість по процентам за користування кредитом), то процентна складова штрафу (5% від суми позову) становить 286.66 гривен. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Правила даної статті розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання. Частина 1 статті встановлює виключення із загального правила про припинення зобов'язання у зв'язку із неможливістю його виконання (ст. 607 ЦК). Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей), не звільняє його від відповідальності. Тобто в будь-якому випадку боржник зобов'язаний відшкодувати кредиторові завдані збитки, сплатити неустойку та нести інші наслідки, передбачені зазначеною статтею. За викладених обставин суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню, оскільки вони ґрунтуються на підставах, визначених діючим законодавством. Суд не погоджується і не приймає до уваги той розрахунок, який наданий позивачем, оскільки представник позивача не зміг довести суду належними, необхідними і допустимими доказами порядок здійснення цього розрахунку та його складових, не зважаючи на те, що це є обов'язком позивача. Що стосується заперечень відповідача, то вони є цілком слушними, однак не такими, які могли б повністю спростувати доводи позивача. Тим паче, що відповідач не заперечувала факту звернення до позивача з питання отримання кредитної картки, підтвердила підписання нею Анкети-заяви та довідки про умови користування, підтвердила факт користування кредитною картою до 31.07.2015 року. Крім того, відповідач пояснила суду, що жодного разу не зверталася до позивача, а також і самостійно не перевіряла наявність заборгованості по кредиту, нарахованих відсотків, тощо, хоча згідно п.6.3, п.6.7 Умов і правил надання банківських послуг клієнт, тобто відповідач [PERSON] зобов'язана була отримувати виписки про стан картрахунку та про проведені операції по картрахункам. Утримувач карти, тобто відповідач [PERSON] зобов'язана була слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою недопущення виникнення овердрафту. Слід відмітити, що позивач, пропонуючи відповідачу укласти договір реструктуризації боргу станом на 14.01.2019 року виходячи з загальної суми заборгованості 52509.14 гривен, погоджувався списати борг на суму 42 336.57 гривен (а.с.172). Тобто, в цілому банк визнає безпідставність заявлених вимог, що підтвердив в судовому засіданні представник, який не зміг навести суду розрахунок заявленого боргу. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як роз'яснено в абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом «Про судовий збір»). Загальна сума заявлених вимог складає 21886.44 гривен, судовий збір сплачений в сумі 1762.00 гривен (а.с.1). Згідно з цим рішенням суду задоволено вимог на загальну суму 6269.84 гривен, з яких: -2 806.86 гривен тіло кредиту; -2 926.32 гривен - заборгованість по відсоткам; -250.00 гривен - штраф фіксована частина (згідно змісту позовних вимог) -286.66 гривен штраф процентна складова Тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам (6269.84 гривен х 1.5 %), що становить 94.04 гривен. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial