Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, з урахуванням збільшених позовних вимог просив суд визнати неправомірними та скасувати накази, поновити його на роботі та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що з 08.02.2016 року він працював на посаді майстра ділянки водогону визнання неправомірними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (далі - КП «Водоканал»). Наказом № 56-Д від 26.07.2017 року повідомлено про зміни в організації виробництва та праці, наказом № 57-Д від 28.07.2017 року позивача попереджено про майбутнє звільнення у зв'язку зі зміною штатного розкладу, наказом № 144-К від 29.09.2017 року позивача було звільнено з посади майстра ділянки водогону, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки рішення про узгодження скорочення штату КП «Водоканал» власник- Арцизька міська рада не приймала, позивачеві не запропоновану іншу роботу, у зв'язку з чим звернувся до суду з зазначеним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову, пояснивши, що звільнення позивача відбулось у зв'язку зі скороченням штату підприємства. Згідно наданих заперечень просив відмовити в задоволенні позову, оскільки при звільненні позивача була дотримана процедура, визначена трудовим законодавством України. Третя особа: виконуючий обов'язки директора Комунального підприємства «Водоканал» [PERSON]в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. Представник третьої особи - голови Арцизької міської ради [PERSON] в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог позивача.Відповідно до письмових пояснень [PERSON], останній вважає позовні вимоги [PERSON] незаконними, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки він як голова Арцизької міської ради наділений повноваженнями представництва ради у відносинах з комунальними підприємствами. Питання затвердження штатного розкладу КП «Водоканал» не віднесено до виключної компетенції міської ради або її виконавчого комітету, тому він як представник міської ради, затверджуючи штатний розпис діяв у межах наданих йому повноважень. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають з трудового законодавства, пов'язані з правовідносинами між робітником та роботодавцем, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Кодексом законів про працю України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що на підставі наказу № 23-К від 08.02.2016 року [PERSON] з 09.02.2016 року прийнятий на посаду майстра водопровідної ділянки КП «Водоканал», що підтверджується копією наказу та копією трудової книжки (а. с. 6, 22). Відповідно до Статуту КП «Водоканал» затвердженого рішенням Арцизької міської ради № 241-V від 27.10.2006 року підприємство засноване на майні, що належить на праві власності Арцизькій міській раді та за узгодженням з власником визначає власну структуру та встановлює штатний розклад (а. с. 11). Згідно регламенту Арцизької міської ради VII скликання, остання є представницьким органом місцевого самоврядування (а. с. 17). Як вбачається з наказу № 104-К від 19.07.2017 року та розпорядження № 25-к від 19.07.2017 року [PERSON] призначено тимчасово виконуючим обов'язки заступника директора КП Водоканал» (а. с. 47, 48). Згідно штатного розпису КП «Водоканал» наявні дві одиниці посади майстра ділянки (а. с. 12). Наказом № 56-Д від 26.07.2017 року внесено зміни до штатного розпису КП Водоканал» з 01.10.2017 року та скорочено одну штатну одиницю майстра (а. с. 7, 32). [PERSON] письмово не ознайомлений з наказом № 57-Д від 28.07.2017 року про майбутнє звільнення з роботи у зв'язку зі зміною штатного розкладу (а. с. 8, 33). На підставі наказу № 144-К від 29.09.2017 року [PERSON] було звільнено з посади майстра водопровідної ділянки за скороченням штатів, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.09.2017 року (а. с. 56). Згідно штатного розкладу КП «Водоканал» з 02.10.2017 року залишилася одна одиниця посади майстра ділянки (а. с. 79, 97). Наказом № 51-к від 25.05.2010 року на посаду майстра водопровідної ділянки прийнято [PERSON] (а. с. 80). Відповідно до копії диплома серії [NUMBER] [PERSON] закінчив механіко-технологічний техніку Одеської державної академії харчових технологій (а. с. 100). Як вбачається з акту № 1 від 28.07.2017 року комісія склала цей акт про відмову [PERSON] від ознайомлення з наказом про попередження про скорочення чисельності штату та про запропоновані вакантні посади (а. с. 78). Згідно довідки про доходи [PERSON], виданої КП «Водоканал» сума доходу за період з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року становила 10761,65 грн. (а. с. 99). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що позивач контролював об'єкти водокачки та водопроводу м. Арциз-2 Одеської області, у [PERSON] більше досвіду ніж у позивача, тому переважне право на залишення посаді майстра ділянки мав [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON] дав суду показання про те, що під час роботи він приїздив на ділянку позивача, а позивач на його ділянку не приїздив, позивач має менший стаж роботи. Представник відповідача пояснив суду, що на підприємстві КП «Водоканал» виборного органу первинних профспілкових організацій або профспілкового представника не має. Відповідно до ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами частин 1 і 3 ст. 113 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 81 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами згідно ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Разом з тим, виходячи з положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04.02.1994р. ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16.05.1995р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому звільнення на таких підставах допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. На підставі пункт 6 частини 1 статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації. За змістом ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Судом встановлено, що переважне право на залишення на посаді мав [PERSON], який має на утриманні одну малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а. с. 100 зворот). Згідно роз'яснень, які викладені в п. 19 Постанови Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 із змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. З матеріалів справи вбачається, що в КП «Водоканал» виборного органу первинних профспілкових організацій або профспілкового представника не має, тому отримати згоду профспілкового комітету на звільнення [PERSON] відповідач не мав можливості. Крім того, судом встановлено, позивач відмовився від запропонованих йому вакантних посад, як того вимагає стаття 49-2 КЗпП України, що підтверджується актом № 1 від 28.07.2017 року. Вказана обставина не заперечувалася і самим позивачем у судовому засіданні. Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч. 3 ст. 64 ГК України. Незалежно від того, закріплене таке право законодавчо чи ні, право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що на підприємстві КП «Водоканал» по мотивам оптимізації мали бути здійснені зміни в організації діяльності підприємства, вирішенні питання щодо скорочення чисельності або штату працівників, але ці питання повинні були вирішуватись у межах компетенції власника підприємства та його директора на підставі діючого Статуту підприємства. Згідно ч. 1 ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Розділом 4 Статуту КП «Водоканал», затвердженого рішенням Арцизької міської ради № 241-V від 27.10.2006 року встановлено, що підприємство за узгодженням з Власником (Арцизькою міською радою) визначає власну структуру та встановлює штатний розклад, однак ні в Статуті підприємства, ні у Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» не зазначено, що міський голова наділений правом затверджувати штатний розклад підприємства, вирішувати питання по скороченню чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи держаної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти тільки на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що повністю узгоджується з положеннями ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон). В силу ч. ч. 1, 4, 5 ст. 60 Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Згідно зі ст. 1 Закону представницьким органом місцевого самоврядування є виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до ст. ст. 5, 11 Закону виконавчими органами міських рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи та які входять до системи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 51 Закону виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. В силу п. 5 п/п 1, 2, 4, 5 ст. 26 Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: підготовка програм соціально-економічного та культурного розвитку сіл, селищ, міст, цільових програм з інших питань самоврядування, подання їх на затвердження ради, організація їх виконання; подання раді звітів про хід і результати виконання цих програм; забезпечення збалансованого економічного та соціального розвитку відповідної території, ефективного використання природних, трудових і фінансових ресурсів; розгляд проектів планів підприємств і організацій, які належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, внесення до них зауважень і пропозицій, здійснення контролю за їх виконанням; попередній розгляд планів використання природних ресурсів місцевого значення на відповідній території, пропозицій щодо розміщення, спеціалізації та розвитку підприємств і організацій незалежно від форм власності, внесення у разі потреби до відповідних органів виконавчої влади пропозицій з цих питань. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що власником КП «Водоканал» є територіальна громада в особі Арцизької міської ради, яка є органом місцевого самоврядування та здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, зокрема КП «Водоканал». Також, суд звертає увагу на те, що забезпечення збалансованого економічного розвитку відповідної території, ефективного використання трудових і фінансових ресурсів відповідно до Закону покладено на виконавчі органи міської ради. Згідно п. 31 ст. 26 Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення. У відповідності до п. п. 1, 3, 10, 14, 19 ч. 4 ст. 42 Закону сільський, селищний, міський голова: забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; підписує рішення ради та її виконавчого комітету; забезпечує підготовку на розгляд ради проектів програм соціально-економічного та культурного розвитку, цільових програм з інших питань самоврядування, місцевого бюджету та звіту про його виконання, рішень ради з інших питань, що належать до її відання; призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів; представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства; здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів. У мотивувальній частині рішення у справі від 9 лютого 2000 року №1- рп/2000 (справа про місцеве самоврядування) Конституційний Суд України роз'яснив, що за Конституцією України (частина друга статті 141) сільський, селищний, міський голова обирається відповідною територіальною громадою для того, щоб очолювати виконавчий орган ради та головувати на її засіданнях. Ці функції визначають сільського, селищного, міського голову передусім як посадову особу виконавчого органу ради та самої ради, їй підзвітну та перед нею відповідальну як за роботу виконавчого органу ради, так і за організацію роботи самої ради. Закон не обмежує повноваження сільського, селищного, міського голови лише головуванням на засіданнях ради, а покладає на нього й інші повноваження, аналогічні тим, які має, наприклад, голова районної, обласної ради. Передусім це організація роботи ради, керівництво її апаратом, формування порядку денного цієї ради, укладення від імені ради договорів з питань, віднесених до виключної компетенції ради, представництво ради у відносинах з державними органами та іншими органами місцевого самоврядування тощо (частина третя статті 42 Закону). Але, як вбачається з матеріалів справи, штатний розклад затверджений міським головою [PERSON], але суду не надано жодного рішення Арцизької міської ради щодо затвердження штатного розкладу КП «Водоканал» або щодо делегування міському голові відповідних повноважень щодо управління КП «Водоканал». Виконуючим обов'язки директора КП «Водоканал» був виданий наказ № 58-Д від 29.07.2018 року, який датований датою, яка на момент розгляду справи ще не настала, яким було затверджено новий штатний розклад КП «Водоканал», згідно якого штат працівників скорочувався, зокрема, на 1 одиницю майстра ділянки. Вищезазначені дії міського голови щодо самостійного погодження штатного розкладу та виконуючим обов'язки директора КП «Водоканал» суперечать діючому Статуту підприємства, оскільки Арцизька міська рада уповноважена власником КП «Водоканал» та вправі затвердити штатний розклад підприємства, у тому числі вирішувати питання по скороченню чисельності або штату працівників. Таким чином, погоджуючи штатний розклад, міський голова діяв всупереч Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та положенням Статуту підприємства та вийшов за межі своїх повноважень, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Апеляційного суду Одеської області від 01.04.2014 року в справі № 510/1166/13-ц. На думку представника міського голови, останній діє від імені Арцизької міської ради, оскільки виконує представницькі функції та питання щодо погодження штатного розкладу не віднесене до виключних повноважень міської ради, а тому мав право погоджувати штатний розклад є нелогічним та таким, що суперечать вищенаведеним нормам Закону. Таким чином, суд прийшов до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено порушення процедури затвердження штатного розкладу неуповноваженою особою, вказаний штатний розклад не можна вважати таким, що набрав законної сили, оскільки він не узгоджений з Арцизькою міською радою в спосіб визначений законом та Статутом, у зв'язку з чим посада майстра ділянки існує до теперішнього часу. Суд також приймає до уваги, що накази виконуючого обов'язки директора КП «Водоканал» № 56-Д від 26.07.2017 року «Про зміну в організації виробництва та праці і скорочення працівників», № 57-Д від 28.07.2017 року «Про попередження працівників про звільнення у зв'язку з скороченням штатів» прийняти з дотриманням вимог чинного законодавства, однак враховуючи, що вказані накази були складені на підставі зміненого штатного розкладу, який був затверджений неуповноваженою на це особою, а саме міським головою, тому оскаржувані накази підлягають скасуванню. Враховуючи викладене, оцінюючи фактичні обставини справи, надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про неправомірність оскаржуваних позивачем наказів виконуючого обов'язки директора КП «Водоканал» № 56-Д від 26.07.2017 року «Про зміну в організації виробництва та праці і скорочення працівників», № 57-Д від 28.07.2017 року «Про попередження працівників про звільнення у зв'язку з скороченням штатів» та № 144-К від 29.09.2017 року «Про звільнення майстра ділянки Арциз-2 КП «Водоканал» [PERSON].», згідно якого [PERSON] звільнено з посади майстра ділянки у зв'язку із скороченням штату працівників. Доводи позивача знайшли своє підтвердження при розгляді справи по суті, зазначені накази підлягають скасуванню. Порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання неправомірними та скасування наказів та поновлення [PERSON] на посаді майстра ділянки Арциз-2 з дати звільнення, тобто з 29.09.2017 року. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. На підставі пунктів 1, 2, 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок), у випадках стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-648цс15. Із довідки про доходи від 26.04.2018 року, виданої КП «Водоканал», вбачається що за липень-серпень 2017 року заробітна плата позивача склала 7144,63 грн. За цей період позивачем фактично відпрацьовано 41 день. Відтак, середньоденна заробітна плата склала 174,26 грн. (7144,63 грн : 41 день = 174,26 грн.). Термін вимушеного прогулу позивача склав з 30.09.2017 року по час прийняття рішення 07.05.2018 року - 148 робочих днів (вересень - 1 день, жовтень - 21 день, листопад - 22 дні, грудень - 20 днів, січень - 21 день, лютий - 20 днів, березень - 20 днів, квітень - 19 днів, травень - 5 днів). Враховуючи, що з 30.09.2017 року (наступний день після звільнення позивача з роботи) по 07.05.2018 року (дата постановлення рішення суду про поновлення на роботі) встановлено 148 робочих днів за час затримки розрахунку підлягає - 25790,48 грн. (148 днів х 174,26 грн. = 25790,48 грн.). У відповідності до ч. 4 ст. 244 ЦПК України після закінчення поновленого розгляду справи суд залежно від його результатів відкриває судові дебати з приводу додатково досліджених обставин і виходить до нарадчої кімнати для ухвалення рішення або, якщо вчинення необхідних процесуальних дій у даному судовому засіданні виявилося неможливим, оголошує перерву. При цьому суд не приймає, розрахунок наданий представником позивача, оскільки після поновлення судового розгляду суд позбавлений можливості досліджувати наданий представником позивача розрахунок, так як суд поновлював судовий розгляд з приводу додаткового дослідження довідки про фактично відпрацьовані робочі дні [PERSON] за останні два робочі місяці, що передують звільненню, а саме: за липень-серпень 2017 року. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно зі ст. 430 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню. У зв'язку з зазначений, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду у частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді майстра ділянки КП «Водоканал» та виплати заробітної плати за один місяць у розмірі (без урахування податків та інших обов'язкових платежів). З огляду на встановлені факти, суд вважає позов в частині стягнення середньої зарплати за час вимушеного прогулу є обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 25790,48 грн. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] Суд не бере до уваги письмові докази, а саме наказ № 58-Д від 29.07.2018 року (а. с. 98), оскільки він датований числом, яке на момент розгляду справи (07.05.2018 року) ще не настала. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі ст. ст. 40, 42, 43, 43-1, 49-2, 184, 232 КЗпП України,

Outcome: approved