Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що відповідно до договору купівлі продажу нерухомого майна укладеного 17.09.2001 року на Товарній біржі «Українська», зареєстрованого за № 156010, він став власником житлового будинку № 3 по вул. Київський в смт. Широке Широківського району. Право власності за вищевказаним договором зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 17.09.2001 року. Оскільки вищевказаний договір купівлі продажу не був посвідчений нотаріально, позивач не може продати вказане нерухоме майно, тому змушений звернутися з даним позовом до суду. У судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Судова кореспонденція, яка направлена відповідачам повторно, була повернута до суду, з поміткою «за закінченням терміну зберігання» та «адресат не проживає» (а.с.40,45,47,58-64,80). Відповідно до\~ст.\~128\~ЦПК України\~разі ненадання\~учасниками справи\~інформації щодо\~їх адреси\~судова повістка\~надсилається фізичним особам за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, враховуючи зазначене, суд вважає не поважною причиною неявки відповідачів до суду. Відповідно до ч.10 ст. 187 ЦПК України якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Отже, виклик відповідачів у судове засідання призначене на 11.08.2017 року здійснювався через публікацію оголошення у засобах масової інформації, виклик на 12.02.2019 року додатково здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.49,84-86). Треті особи, повідомлені належним чином, у судове засіданні не з'явилися, [PERSON] надала заяву про розгляд спави за її відсутності, проти задоволення позовних вимог позивача не заперечувала (а.с33). Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що постановлена ухвала від 12.02.2019 року. Ухвалою суду від 27.06.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 27.11.2018 року розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження. У відповідності до ч.2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до угоди купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 17.09.2001 року на Криворізькій філії Товарної біржі «Українська», між [PERSON], [PERSON], який діяв від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], як продавцями з однієї сторони та [PERSON] як покупцем з іншої сторони, останній придбав житловий будинок № 3 по вул. Київській в смт. Широке Широківського району Дніпропетровської області, загальною площею 75,0 кв.м., який розташований на земельній ділянці, яка переходить у користування покупцю і підлягає оформленню в особисту власність згідно з діючим законодавством (а.с.8). Вказаний житловий будинок належав продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Широківського ККП, на підставі розпорядження від 04.03.1996 року № 19/7 зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Кривого Рогу в реєстраційній Книзі за № 2 ПШ-74-664. Пунктом 3 цього Договору визначено, що обєкт нерухомості фактично проданий за 3000 грн., які продавець отримав від покупця до підписання договору. Зазначений договір, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991, зареєстровано на товарній біржі 17.09.2001 за № 156010 та не підлягав нотаріальному посвідченню. Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 2001 році, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Статтею 153 ЦК УРСР1963 року визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Біржовою операцією\~визнається угода,\~що відповідає\~сукупності зазначених\~нижче умов: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі ;\~якщо її\~учасниками є\~члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня (ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» у редакції від 16.02.1997 року). Отже, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами досягнуто згоди по всім істотним його умовам, які сторони повністю виконали, а саме, продавець отримав грошові кошти, а покупцю передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на житловий будинок. Біржове оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості не суперечило діючому на час укладання спірного договору діючому законодавству, що також підтверджується реєстрацією права власності на житловий будинок за позивачем в Криворізькому бюро технічної інвентаризації (а.с.9). Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок № 3 по вул. Київській в смт. Широке Широківського району Дніпропетровської області, на праві приватної власності належить позивачу (а.с.15). За положеннями ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно з ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» редакцією від 16.02.1993, в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Як розяснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» від 28.04.1978 № 3, визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Підстави для відхилення доказів судом відсутні, оскільки подані позивачем докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми. Враховуючи те, що угода купівлі-продажу нерухомого майна від 17.09.2001 року фактично відбулася, сторони всі свої зобов'язання за договором купівлі-продажу виконали, нерухоме майно належним чином зареєстровано на час укладання угоди, але в наступному нотаріальне посвідчення угоди не відбулося, суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною та визнати за позивачем право власності на вказану нерухомість. Судові витрати понесені позивачем не відшкодовувати та віднести на його рахунок за його власною заявою.

Outcome: approved