Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення коштів ( а.с. 2-3). В подальшому позовні вимоги збільшив в частині розміру стягнення ( а.с. 53- 55). На підтвердження своїх вимог зазначив, що 16.05.2006 року між ним і ТОВ Банк «Фінанси та кредит» укладено договір № ДП00-5846 про банківський грошовий вклад (депозит)Ф&К «Класік» в іноземній валюті. Відповідно до умов договору [PERSON] вніс на депозитний рахунок банку 20 500 доларів США. 27.07.2006 року [PERSON] уклав договір №А684 про участь у Фонді фінансування будівництва із АКБ «Аркада». Відповідно до умов договору АКБ «Аркада» прийняло у довічне управління кошти, а [PERSON] передав у довічне управління з метою отримання у власність об'єкта інвестування. Відповідно до умов договору позивач вніс перший внесок інвестування у розмірі 25 496,86 грн.. 11.08.2006 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб. Рішенням Жовтневого суду районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2010 року шлюб було розірвано. Просить суд стягнути з відповідачки в порядку регресу грошові кошти у розмірі 101 667,60 грн. та судові витрати. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, за участю представника ( а.с. 77). Представник позивача, що діє на підставі довіреності - [PERSON] ( а.с.4) у судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав відповідні пояснення стосовно предмету розгляду, та просить позов задовольнити у повному обсязі. В подальшому надав заяву про розгляд справи в його відсутність ( а.с. 86). Відповідач у судове засідання не з'явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю у присутності представника - [PERSON] ( а.с. 13). Представник відповідача за письмовою довіреністю [PERSON] ( а.с. 14) у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, надала письмові заперечення ( а.с. 29-32) та пояснення , відповідно до тексту заперечення, просить відмовити у позові за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. В подальшому надала заяву про розгляд справи в її відсутність ( а.с. 85). Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Судом встановлено що з 11.08.2006 року сторони перебували у шлюбі ( а.с.74). Рішенням Жовтневого суду Дніпропетровської області від 17.05.2010 року шлюб було розірвано (а.с.33). Судом встановлено, що на момент розгляду справи відповідач перебуває в іншому шлюбі , та її прізвище змінено з «Романова» на « Деркач» ( а.с. 78). Згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 05.11.2010 року (цивільна справа №2-102/10), що набрало чинності 23.12.2010 року на підставі ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області, об'єктом права спільної часткової власності [PERSON] і [PERSON] визнано квартиру [ADDRESS]. За [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину цієї квартири (а.с. 35-41). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 05.11.2010 року було встановлено, що хоча договір про участь у Фонді фінансування був укладеним [PERSON] 27 липня 2006 року до укладання шлюбу, та до укладання шлюбу був внесений перший внесок в сумі 25 496 грн. 86 коп., інші внески були внесені після реєстрації шлюбу з [PERSON] До посилань [PERSON] на те, що за рахунок грошових заощаджень, які знаходилися на депозитному рахунку у банку «Фінанси та Кредит» ним було оплачено основну суму фінансування будівництва, суд також віднісся критично. Цим рішенням вже було встановлено, що відповідно до довідки Банку «Фінанси та Кредит» виданої 14.05.2008 року № 2-6/1719 [PERSON] 01.09.2006 року закрив депозитний рахунок, сума з процентами склала 21006 доларів 11 центів США. ( курс 1 долар -5,05), а оплачено 01 вересня 2006 року - 117 997 грн.29 коп., 05 вересня 2006 року 22 022 грн. 95 коп. При розгляді цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним було встановлено, що на купівлю квартири [PERSON] було взято у борг у свого брата [PERSON] 20 000 доларів США.... Отже, суд прийшов до висновку, що зазначене майно, а саме, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, тому спірна квартира підлягає поділу в рівних частках, тобто, частка кожного з подружжя дорівнює 1/2 частина спірної квартири» (а.с.35-36). Тобто, даним рішенням суду, виходячи з норм Сімейного кодексу України чітко встановлено, що спірна квартира набута за спільні сумісні кошти подружжя та є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, ухвалою Апеляційного суду Дніпропертровскої області від 23 грудня 2010 року по справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 05.11.2010 року було зазначено, що апеляційний суд погоджується з висновками суду, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому це майно підлягає поділу в рівних частках, тобто, частка кожного з подружжя дорівнює 1/2 частина спірної квартири (а.с.41). Наведені в позові доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками по їх оцінці Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ в рішенні від 05.11.2010 року по справі № 202/24557/13-ц та Апеляційним судом Дніпропетровської області в ухвалі від 23.12.2010 року по справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ в рішенні від 05.11.2010 року. Але, відповідно до ч.1 ст. 212 ЦК України, виключне право оцінки доказів належить суду. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 19.07.2013 року (справа 202/24557/13-ц) було припинено право спільної сумісної власності [PERSON] на 1/2 частику квартири [ADDRESS] з отриманням нею компенсації. Визнано [PERSON] одноосібним власником вказаної квартири в цілому (а.с.44,45). Позов заявлено з підстав Сімейного Кодексу України та з регресних зобов'язань, передбачених Цивільним Кодексом України. Спір між сторонами, як колишнім подружжям, є поділом майна подружжя і вирішуються за нормами Сімейного Кодексу, і зокрема ст.ст. 60, 70 СК України та з урахуванням роз'яснень, зазначених у пункті 24 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України). Крім того, з підстав застосування позивачем для вирішення спору правил, встановлених ст. 544 ЦК України є неправильним, оскільки ці норми не підлягають застосуванню у спорах, що виникають із сімейних правовідносин. Визначаючи природу позовних вимог та право відношень сторін, суд вважає, що мають місце сімейні правовідношення між сторонами по справі. Таким чином, до спірних правовідношень повинні бути застосовані правила, що регулюються Сімейним Кодексом України. З цього суд робить висновок, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 05.11.2010 року по справі № 202/24557/13-ц та Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2010 року є тотожними до позову, який розглядається у цій справі, тільки позивач наполягає на відшкодування коштів, витрачених за спірну квартиру, тобто змінив предмет позову, незважаючи, що спір щодо квартири та грошових коштів, на які придбана квартира, вже розглянуті судом. Крім того, представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності ( а.с. 15). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до висновку апеляційного суду Запорізької області від 04.02.2014 року за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.12.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів в порядку регресу підтверджено, що [PERSON] з 09.07.2010 року дізнався про те , що отримані ним за договором позики кошти були виплачені на потреби сім'ї і в нього виникло право вимоги до колишньої дружини про стягнення половини суми боргу ( а.с. 48,49). Тобто перебіг позовної давності почався з 09.07.2010 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом 21.12.2013 року ( а.с. 5), пропустивши трирічний строк звернення до суду. Позивач не обґрунтував поважність пропуску ним строку давності та не заявив клопотання про відновлення пропущеного строку давності. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином не підлягають і вимоги стосовно стягнення судових витрат.

Outcome: dismissed