Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить встановити нікчемність договору оренди земельної ділянки від 06 квітня 2009 року, укладений між Переяслав-Хмельницькою міською радою та ТОВ «Бігтур», та застосувати до нікчемного правочину наслідки його недійсності у вигляді скасування державної реєстрації цього договору; зобов'язати ТОВ «Бігтур» повернути земельну ділянку площею 0,773 га по вул.\~Богдана - Хмельницького, 101 у м. Переяслав-Хмельницький, до земель Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області у стані, придатному для використання за цільовим призначенням; судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що оскаржуваний договір було прийнято із порушенням вимог законодавства, а саме : Статей 123 та 134 ЗК України оскільки спірна земельна ділянка не була виділена в натурі, передача її в оренду мала здійснюватись на підставі проекту землеустрою, а не на підставі технічної документації; розділу ІV-1 Закону України «Про планування та забудову територій» (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) оскільки не було попередньо проведено громадські слухання з приводу містобудівної документації щодо забудови земельної ділянки по вул.\~Богдана - Хмельницького, 101 у м. Переяслав-Хмельницький; змінено цільове призначення, порівняно із тим, що визначено у генеральному плані міста, який діяв на момент прийняття оскаржуваного рішення. В судовому засіданні представник позивача дані вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Представник відповідача ТОВ «Бігтур» заперечив щодо задоволення позову, вказавши, що цільове призначення земельної ділянки не змінювалось, оскільки воно, відповідно до приписів законодавства, має визначення «землі громадської та житлової забудови», яке охоплює як будівництво багатоповерхового житлового будинку, так і торгівельного центру. Крім того, відповідними судовими рішеннями, наявними у матеріалах справи, вже було відмовлено у задоволенні позову з аналогічних підстав в порядку адміністративного та цивільного судочинства, а також відмовлено у визнанні недійсним спірного договору в порядку господарського судочинства у справі, де позивачем було ТОВ «Будівельник- 14», а відповідачами ТОВ «Бігтур» та Переяслав-Хмельницька міська рада Київської області. Та крім того, просив застосувати строк позовної давності до даних правовідносин, вказавши, що оскаржуваний договір був укладнеий 06 квітня 2009 року та позивачка могла дізнатись про даний факт, оскільки з данного питання проводились громадські слухання з мешканціями будинку законість укладеного договору була предметом розгляду судів різних інтанцій. Представник Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області також заперечив протии задоволення данного позову та послався на пропуск позивачем строків позовної давності та просив їх застосувати до позовних вимог. Обгрунтовуючи свою позицію представник міської ради вказала, що з приводу передачі спірної земельної ділянки 02.06.2009 року відбулись громадські слухання з мешканцями будинку по вул.\~Богдана - Хмельницького, 101 у м. Переяслав-Хмельницький, крім того, вказала, що з червня 2009 року ТОВ «Бігтур» збудували паркан на ділянці, що була надана ним в користування, а відтак з того часу позивач могла звернутись до міської ради з питанням про законність даних дій, або ж до суду вбачаючи в даних діях порушення своїх прав. Натомість такі звернення з боку позивача до Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області не надходили. Суд не приймає доводів відповідачів про пропуск строку позовної давності позивачем та не знаходить правових підстав для його застосування, оскільки всупереч положення ст.ст. 60,61 ЦПК України доводи відповідачів жодним чином не підтвердженні, а в матеріалах справи відсутнє підтвердження публічного повідомлення про проведення громадських слухань з питання передачі земельної ділянки ТОВ «Бігтур», як і будь яких інших доказів того, що позивач могла дізнатись про даний правочин за межами строку позовної давності. Відтак, з урахуванням положень ч.5 ст. 267 ЦК України, суд вважає що строк позовної давності у даній справі не застосовується та порушене право підлягає захисту в загальному порядку. Судом приймаються до уваги доводи позивача в частині встановлення Переяслав хмельницьким міськрайонним судом Київської області в рішенні від 22.07.2015 року у справі №373/1152/15-ц, порушень при прийнятті рішення Переяслав Хмельницької міської ради Київської області «Про затвердження технічної документації із забудови земельної ділянки площею 0,773 Га по вул. Б. Хмельницького, 101», а саме, що при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено приписи розділу IV-1 Закону України «Про планування і забудову територій», який набрав чинності 15.10.2008 року, та того, що на момент прийняття оскаржуваного рішення межі земельної ділянки площею 0,773 га по вул.\~Богдана - Хмельницького, 101 не були встановлення в натурі (на місцевості), а також встановленої судом обставини, що передача права користування цією ділянкою на підставі рішення Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області «Про затвердження технічної документації землеустрою щодо складання документів» від 24.02.2009 суперечить положенням ч.1 ст.123 ЗК України, у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення. Однак, законність вказаного вище рішення міської ради не є предметом розгляду даної справи. Одночасно із цим законність договору оренди земельної ділянки від 06 квітня 2009 року, укладеного між Переяслав-Хмельницькою міською радою та ТОВ «Бігтур» також була предметом розгляду у вказаній вище цивільній справі, та Переяслав Хмельницький міськрайонний суд Київської області в рішенні від 22.07.2015 року дійшов висновку про недоведеність підстав для визнання недійсним спірного договору. Такого ж висновку дійшов Господарський суду Київської області що закріплено рішенням від 12 лютого 2014 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2014 року. Зазначене свідчить про те, що до данного спору в частині законності спірного договору оренди земельної ділянки від 06 квітня 2009 року можливо застосування положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, згідно якої, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Представник позивач наполіг на тому, що його позовна вимога стосується визнання оскаржуваного рішення саме нікчемним, зазначивши, що при укладанні договору оренди земельної ділянки були порушенні права позивача тим, що частина земельної ділянки площею 0,773 га по вул.\~Богдана - Хмельницького, 101 у м. Переяслав-Хмельницький, яка передана в користування ТОВ «Бігтур» відноситься до прибудинкової території, право корисування якою має позивач. Однак, будь-яких доказів цього, не наддав, та з досліджених у суді доказів вбачається, що зазначена земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваного рішення перебувала у комунальній власності в особі Переяслав-Хмельницької міської ради, право користування в інших осіб на цю ділянку не доведено, як не встановлена площа та розмір прибудинкової території по вул.\~Богдана - Хмельницького, 101 у м. Переяслав-Хмельницький. Пункт «б» ч.1 ст. 19 ЗК України, у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення та укладення оскаржуваного договору, передбачав категорію земель за цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови. Натомість суд вважає, що позивачем та його представником невірно обраний спосіб захисту своїх прав. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховоного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 5 вказаної вище Постанови закріплено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до положень ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У свою чергу зазначені частини ст. 203 ЦК України передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналіз змісту оскаржуваного договору, а також досліджені судом докази вказують на те, що при укладенні оскаржуваного договору його сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що підтверджується їх статусом юридичних осіб, не було порушень їх волевиявлення, предмет та умови договору спрямовані на реальне настання правових наслідків, що підтверджується їх цілеспрямованою сталою позицією з приводу дійсності оскаржуваного договору, та договір укладений між юридичними особами не в інтересах дітей. Позивачем також не доведено й судом не встановлено невідповідності змісту оскаржуваного договору оренди землі актам законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положень ч.1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. З досліджених доказів вбачається, що підставою для укладення оскаржуваного договору оренди землі було прийняття рішення Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області «Про затвердження технічної документації землеустрою щодо складання документів», що посвідчують право оренди на земельну ділянку ТОВ «Бігтур» від 24.02.2009 за № 111-28/2 V, недійсність якого судом не встановлена. Таким чином, суд доходить висновку, відмову в задоволенні позовної вимоги про встановлення нікчемності правочину. Зважаючи на те, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації цього договору та зобов'язання ТОВ «Бігтур» повернути земельну ділянку площею 0,773 га по вул.\~Богдана - Хмельницького, 101 у м. Переяслав-Хмельницький, до земель Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області у стані, придатному для використання за цільовим призначенням, є похідними від вимоги про визнання нікчемним договору оренди земельної ділянки, ці вимоги також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, згідно з положеннями ст. ст. 16, 203, 215, 256, 257, 261, 264, 267, ЦК України, п.п.4,5 Постанови Пленуму Верховоного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed