Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.06.2018 року між ним та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Калюжненської сільської ради Лебединського району, площею 5,23 га., належної [PERSON], яку продавала [PERSON] за довіреністю від 14.06.2018 року. При цьому сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: його ціну, порядок оплати вартості майна, порядок передачі його, а також порядок і умови нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу цього майна, подальшу нотаріальну реєстрацію якого домовилися провести до 17.07.2018 року. За цей час відповідачка повинна було отримати дублікат державного акту на право власності не земельну ділянку, оригінал якого втрачений, а також провести експертну грошову оцінку земельної ділянки, необхідну для укладення договору. Однак, у зазначений строк відповідачка всі необхідні документи не зібрала, чим порушила свої зобовязання. Тому позивач просив визнати за ним право власності на вищевказане нерухоме майно, придбане за договором купівлі-продажу. Учасники справи в судове засідання не зявилися. В наданих заявах просили справу розглянути без їх участі. При цьому позивач зазначив, що свої вимоги підтримує в повному обсязі, відповідачка та представник третьої особи проти задоволення позову не заперечують. Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні було встановлено наступне. 17.06.2018 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, оформлений розпискою (а.с. 18). Згідно даного договору [PERSON] придбав земельну ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Калюжненської сільської ради Лебединського району, площею 5,23 га., яка належала [PERSON], громадянці [PERSON] Федерації, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія СМ № 061898 (а.с. 22). [PERSON] продавала вказане майно маючи відповідні повноваження від [PERSON] згідно довіреності від 14.06.2018 року (а.с. 19-20). Відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 27-32) спірна земельна ділянка має наступну площу та кадастрові номери: рілля - 4,0396 га кадастровий номер 5922983700:10:001:0901; сіножаті 0,5880 га кадастровий номер 5910500000:04:050:0031; пасовища 0,6002 га кадастровий номер 5922983700:10:001:0023. При укладенні даного договору відповідачка зобовязалася оформити нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу у строк до 17.07.2018 року, але свої зобовязання не виконала до цього часу. Тому право власності позивача на придбане майно належним чином не підтверджується. У відповідності зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності зі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обовязковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обовязковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У відповідності зі ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Оскільки сторони договору купівлі-продажу домовилися щодо його усіх істотних умов, позивач зі свого боку виконав взяті на себе зобовязання, сплативши вартість придбаного майна та прийняв його у своє володіння і обидві сторони вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків, що підтверджується зібраними доказами, суд приходить до висновку, що наявні всі передумови для застосування положень ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Outcome: approved