Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості зазначаючи, що 15.03.2011 [PERSON] отримав кредит у розмірі 1 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В результаті порушення відповідачем умов договору, станом на 25.02.2019 виникла заборгованість у розмірі 75 508,70 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 31 540,12 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту - 17 829,21 грн.; заборгованості за пенею за прострочене зобов`язання - 21 317,53 грн.; заборгованості за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 750,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 3571,84 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача та сплачені судові витрати. Заочним рішенням від 05.07.2019 позов задоволено. Ухвалено стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість станом на 25.02.2019 за кредитним договором від 15.03.2011 в розмірі 75 508,70 грн. та сплачені судові витрати в розмірі 1921,00 грн. (а.с. 89-91). Ухвалою суду від 04.02.2020 вказане заочне рішення скасовано. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 138-139). Представник позивача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання з проханням розглядати справу без участі представника банку (а.с. 38). Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заявлених позивачем вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Заслухавши доводи представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Згідно положень статей 526, 530, 610 та частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, 15.03.2011 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, який складається із Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 1000,00 грн. на картковий рахунок (а.с. 11, 12). При укладенні даного Договору сторони керувалися частиною 1 статті 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно розрахунку станом на 25.02.2019 заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 15.03.2011 становить 75 508,70 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 31 540,12 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту - 17 829,21 грн.; заборгованості за пенею за прострочене зобов`язання - 21 317,53 грн.; заборгованості за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 750,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 3571,84 грн. (а.с. 6-10). Як вбачається із наданої банком виписки по основній картці [NUMBER] за період з 01.03.2011 по 27.12.2019, [PERSON] з 15.03.2011 по 05.09.2013 користувався карткою шляхом зняття коштів та поповнення карткового рахунку, 05.09.2013 ним здійснено переказ коштів на вказаний картковий рахунок, залишок після даної операції становив 8,12 грн., тобто, жодної заборгованості не було. Після цієї дати [PERSON] не використовував кредитну карту для розрахунків чи з будь-якою іншою метою, та не отримував кредитних коштів (а.с. 127-128). 30.09.2013 банком списано відсотки за користуванням кредитним лімітом в сумі 0,06 грн., після чого залишок становив 8,12 грн., в подальшому банком 16.11.2013 здійснено списання коштів у виді щомісячного платежу за страховку в сумі 10,00 грн., після чого на картковому рахунку почав накопичуватися борг, проте, як зазначалось, [PERSON] починаючи з 05.09.2013 кредитними коштами не користувався. Банком також надано виписку з картки [NUMBER] за період з 07.07.2015 по 17.05.2018 (а.с. 126). Співставивши періоди користування вказаною карткою з карткою [NUMBER] , в тому числі охоплення ними однакого періоду користування коштами, суд виходить з того, що банком пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості нарахованої ним по основній картці [NUMBER] , початок користування якої співпадає з датою укладення кредитного договору від 15.03.2011. Відповідно до пункту 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків, через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Проте, банком за відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором було здійснено автоматичне списання коштів з рахунку відповідача - щомісячний платіж за страховку, яке не ґрунтується на умовах укладеного між сторонами договору, внаслідок чого безпідставно виникла заборгованість, на яку банк нарахував пеню. На думку суду, такі дії банку є неправомірними, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази укладення [PERSON] договору страхування та надання у зв`язку з цим банку дозволу автоматично списувати кошти з рахунку для здійснення страхових платежів, при цьому, ні Анкета-заява від 15.03.2011 ні Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», не містять даних щодо необхідності сплати щомісячного платежу за страховку, його умов та розміру. Обґрунтовуючи право вимоги, розмір і порядок нарахування заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15.03.2011, банк посилався на та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 як невід`ємні частини спірного договору. Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме додану до позову редакцію Витягу з Умов і Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо необхідності сплати щомісячного платежу за страховку у відповідному розмірі. Крім того, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 відповідачем не підписані, ним не визнані, а тому не можна їх вважати погодженими. Отже, оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються заявлені позивачем вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає, оскільки дії банку щодо нарахування пені є неправомірними, пеня нарахована на заборгованість, яка виникла внаслідок безпідставного автоматичного списання банком страхових платежів, тоді як на такі дії [PERSON] банк не уповноважував, жодних договірних відносин з приводу страхування, перерахування страхових платежів між сторонами не існує.

Outcome: dismissed