Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з Держави Україна в його користь 1 000 000грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої протиправними діями прокуратури. Позов мотивовано наступним. В Генеральну прокуратуру України позивачем направлено заяву про кримінальне правопорушення. Надалі дана заява була направлена в Прокуратуру Львівської області. З Прокуратури Львівської області його заяву було скеровано в Прокуратуру Сокальського району, а звідтам в Сокальський РВ ГУМВСУ у Львівській області, звідки він отримав відповідь про те, що порушень вказаних у зверненні адміністративного чи кримінального характеру не виявлено. Вважає такі дії відповідача протиправними, такими, що порушують його права і завдали моральної шкоди. 09.08.2016р. представник відповідача [PERSON] місцевої прокуратури подав заперечення на позовну заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Зокрема вказує, що представником фермерського господарства «[PERSON]В.» 07.03.2015р. було направлено до Генеральної прокуратури України заяву про вчинений злочин начальником державної казначейської служби України у Сокальському районі Львівської області [PERSON] Вказане звернення Генеральною прокуратурою України 20.03.2015р. направлено для розгляду до прокуратури Львівської області. За результатами розгляду даного звернення прокуратурою Львівської області 19.06.2015 йому надано відповідь - згідно якої підстав для втручання не вбачається. Вказують, що сам позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що його заява від 30.04.2014 підлягала розгляду як заява про злочин, тобто у відповідності до вимог чинного кримінально-процесуального законодавства. Розгляд питання про законність прийнятих органами прокуратури у порядку кримінального-процесуального законодавства рішень, та розгляду поданих у наступному позивачем заяв з цих же питань підлягає вирішенню в порядку ст.ст. 303, 304 КПК України (а станом на 2009 рік в порядку ст.ст.234-236 КПК України в редакції 1960 року) судом загальної юрисдикції, а саме в порядку кримінального, а не цивільного судочинства. Крім того, згідно з вимогами абз. 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, абз. 1 ч. 1 ст. 303 та ч. 1 ст. 306 КПК України, питання щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства. Таким чином, доводи позивача викладені в даній позовній заяві не підлягають перевірці та дослідженні судом в порядку цивільного судочинства. Також, щодо підставності вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди зазначає, що на даний час немає жодного судового рішення про визнання незаконними дій, бездіяльності чи рішень прокуратури Львівської області, якими було б порушено права позивача під час розгляду цієї заяви. Просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди відмовити. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився. Подав заяву, в якій зазначив, що позов підтримує та просить розгляд справи проводити у його відсутності. Представник відповідача прокуратури в судове засідання не прибув, подав клопотання, в якому зазначив, що розгляд справи просить проводити у відсутності представника прокуратури. Представник відповідача Державної казначейської служби в судове засідання не прибув та не повідомив суд про причини неявки, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи у його відсутності не подав. Дослідивши докази, суд відмовляє в задоволенні позову з наступних підстав. Із заяви представника фермерського господарства «[PERSON]В.» вбачається, що останній звернувся до Генеральної прокуратури України та просив вирішити питання про порушення кримінальної справи по ст.382 КК України щодо начальника державної казначейської служби України у Сокальському районі Львівської області [PERSON], який не виконав постанови Львівського апеляційного адміністративного суду. Згідно листа від 20.03.2015р., вищевказана заява скерована для розгляду в Прокуратуру Львівської області. Прокуратурою Львівської області його заява направлена в Прокуратуру Сокальського району, а звідти в Сокальський РВ ГУМВСУ у Львівській області, що вбачається з листів від 30.03.2015р. та від 01.04.2015р. Згідно повідомлення Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області від 20.04.2015р. встановлено, що працівниками сектору ДСБЕЗ Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області проводилась перевірка, в результаті якої в діях начальника управління державної казначейської служби України у Сокальському районі Львівської області [PERSON] порушень вказаних в зверненні адміністративного чи кримінального характеру не виявлено. Одночасно [PERSON] повідомлено, що згідно вимог ст.ст.303-307 КПК України він має право звернутись до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Чинне законодавство не містить вичерпного переліку обставин, за яких підприємство чи організація може вважати, що їй заподіяно моральну шкоду. Відповідно до вимог ст.1176 Цивільного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої незаконними рішення¬ми, діями чи бездіяльністю органу дізнання, поперед¬нього (досудового) слідства, прокуратури або суду, вказано, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, не¬законного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного засто¬сування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнен¬ня у виді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попе¬реднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Для настання відповідальності за ч.1 ст.1176 ЦК України необхідно, щоб вищеперераховані дії правоохоронних органів та суду були незаконними. Такий же порядок відшкодування шкоди встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в т.ч. майнової та моральної шкоди. В даному випадку [PERSON] не притягувався до кримінальної або адміністративної відповідальності і вищевказані заходи до нього прокуратурою не застосовувались. В п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із наступними змінами та доповненнями) роз»яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (статті 269, 270 ЦК). Згідно із ст. 94 ЦК України юридична особа має особисте немайнове право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та на інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Цією ж статтею передбачено, що особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Таким чином, під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, а визначення змісту ділової репутації залежить від природи її суб'єкта. Частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З представлених позивачем доказів не вбачається, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Крім того, невнесення слідчим, прокурором відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань можуть бути оскаржені до слідчого судді в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом. Однак, цим правом позивач не скористався. Також, позивач в судове засідання не прибув та не подав іншим чином жодних доказів підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а суд в судовому засіданні не здобув. З огляду на зазначене, а також те, що відшкодування моральної шкоди не може слугувати позивачу джерелом для збагачення, суд не знаходить підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. На підставі викладеного, ст.ст.1167, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed