Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

позивач звернувся до суду з означеним позовом, в якому просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням житловою квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку. Позов подано з посиланням на те, що 29 листопада 2013 року позивач набула у власність житлову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Після набуття права власності позивач дізналася, що у вказаній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], які в будинку ані під час набуття права власності, ані після цього не проживали та не проживають, добровільно з реєстрації місця проживання не знімаються, комунальні послуги не оплачують, чим порушують право власності позивача. Представник позивача надав заяву згідно якої просить розглядати позов за його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надавали. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який згідно заяви не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що згідно з довідками адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 31 березня 2017 року, 04 квітня 2017 року у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зареєстровано [PERSON], [INFO] з 19 червня 1991 року та [PERSON], [INFO] з 02 червня 2011 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 14 листопада 1997 року, зареєстрованого в реєстровій книзі за № 684-3, [PERSON] належала квартира, розташована за адресою: вул. Молодіжна, 7, смт. Меліоративне Новомосковського району Дніпропетровської області. 29 листопада 2013 року [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] набула права власності на 5/6 частин квартири, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Право власності позивача зареєстроване 29 листопада 2013 року. У відповідності до заяви, поданої до Приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON]. Однак, матеріали справи не містять доказів реєстрації права власності на 1/6 частку у праві власності за означеною особою. У відповідності до акту обстеження квартири [ADDRESS] від 14 березня 2017 року комісії у складі Депутата Меліоративненської селищної ради [PERSON], сусідів [PERSON] (кв.76, б.7), [PERSON] (кв.90, б.7) встановлено, що [PERSON] фактично не проживає в квартирі з початку 2007 року, [PERSON] фактично не проживає в квартирі з січня 2017 року. особистих речей, ознак постійного проживання в квартирі не виявлено. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 383 ЦК України, передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, право власника будинку, членів сім`ї власника користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок і із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням членів сім`ї власника, тимчасових мешканців. Викладене приводить суд до висновку про те, що відповідачі, після зміни власника будинку, без належних правових підстав значаться такими, що зареєстрований у квартирі та з урахуванням відсутності договору найму житлового приміщення, укладеного між сторонами після переходу права власності, доказів на підтвердження наявності іншої правової підстави набуття відповідачами права користування житловим приміщенням, наявні підстави для задоволення позову про визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилою квартирою оскільки втрата права користування житловим приміщенням відповідачів є наслідком припинення права власності на житлове приміщення особи, яка була власником квартири на час реєстрації відповідачів у ній. Водночас, не підлягають задоволенню вимоги позову в частині зняття з реєстрації відповідачів за адресою місця проживання, як такі, що заявлені передчасно, оскільки механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів станом на дату смерті спадкодавця встановлено Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» № 1077 від 22 листопада 2012 року. Зняття з реєстраційного обліку місця проживання здійснюється органами, уповноваженими державою на вчинення таких дій. Доказів відмови відповідних органів у знятті відповідачів з реєстраційного обліку суду не надано, а тому в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 640,00 гривень, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 640,00 гривень підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial