Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на автомобіль. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 08.05.2009 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки Lexus моделі GX470, 2003 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], на виконання якого відповідач видав їй довіреність на право керування автомобілем, а також розписку про отримання ним коштів за вищевказаний автомобіль та вказав на свій обов'язок протягом строку дії довіреності переоформити права власності на автомобіль. В зв'язку з нестабільним фінансовим становищем, позивач вирішила тимчасово не переоформлювати право власності на автомобіль на своє ім'я, оскільки чинне законодавство та видана відповідачем довіреність дозволяли їй законно реалізовувати своє право власності на придбаний автомобіль. Посилаючись на викладені обставини, позивач вважає, що оскільки між нею та відповідачем фактично було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, то спірний автомобіль належить їй на праві приватної власності, в зв'язку з чим просить задовольнити її вимоги. Представник Позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, вказавши, що дійсно продав належний йому автомобіль марки Lexus моделі GX470, 2003 року випуску позивачу, а тому не заперечує проти задоволення позову, оскільки позивач є фактичним власником даного автомобіля. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 08.05.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, згідно умов якого, останній продав та передав Позивачу, а Позивач купив та прийняв від Відповідача легковий автомобіль марки Lexus моделі GX470, 2003 року випуску, тип ТЗ легковий універсал, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований в РЕВ 1-го МРВ ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області. Цього ж дня Позивач передала Відповідачу грошові кошти у розмірі 160 000,00 гривень, що підтверджується письмовою розпискою від 08 травня 2009 року, а Відповідач передав Позивачу вказаний автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію ТЗ. Крім цього, відповідачем [PERSON] було видано на ім'я позивача [PERSON] довіреність на право розпорядження належним йому автомобілем марки Lexus моделі GX470, 2003 року випуску, тип ТЗ легковий універсал, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Як стверджує позивач, в зв'язку з фінансовими проблемами вона не переоформлювала права власності на автомобіль, а тому просить задовольнити її вимоги, оскільки фактично 08.05.2009 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу. Відповідач з даними твердженнями позивача погодився та підтвердив факт продажу спірного автомобіля позивачу. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян повинні вчинятися у письмові формі. Згідно ст.ст.638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є зокрема умови щодо предмет договору, ціни та ін. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.ч.1, 2 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що наданий договір купівлі-продажу автомобіля, розписка від 08.05.2009 року та пояснення сторін свідчать про те, що фактично відбулась купівля-продаж автомобіля, тобто: [PERSON], як продавець продав, відповідно отримав від [PERSON], як покупця, кошти за автомобіль. Судом встановлено, що Позивач з 08.05.2009 року здійснював необмежене користування та повне утримання автомобіля, тобто, в розумінні визначень статті 322 Цивільного кодексу України, ніс тягар утримання майна як його власник. Утримання автомобіля підтверджується необхідними згідно чинного законодавства сплатою обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Всі зазначенні дії здійснювалися від імені позивача, як власника автомобіля. Крім того, у вказаний період часу позивач здійснював за власний рахунок регулярний догляд та технічний ремонт автомобіля та його зберігання у власному гаражі, що знаходиться по місцю проживання позивача(м. Київ). Також судом встановлено, що за період з 08.05.2009р. та на час розгляду судом справи жодних претензій [PERSON] до [PERSON] майнового характеру чи щодо повернення автомобіля не висував. Натомість [PERSON] позов визнав та вказав, що він не заперечує проти визнання права власності на автомобіль за позивачем. Набуття права власності на транспортний засіб на підставі письмового правочину не заборонено законом, неправомірність такого набуття права власності не випливає з вимог закону, як це передбачено ст.328 ЦК України. Крім того, законність набуття позивачем права власності на автомобіль ніким не оскаржується і незаконність такого набуття судом не встановлена. При цьому, те що позивач не здійснила державної реєстрації автомобіля на своє ім'я не впливає на її право власності, оскільки законодавство України не містить жодної вказівки власне на реєстрацію права власності на транспортні засоби, а лише говорить про державну реєстрацію самих транспортних засобів. Таким чином суд вважає, що позивач правомірно набув право власності на спірний автомобіль. При таких обставинах, аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved