Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування якої зазначив, що 06.07.2016 відповідач за договором позики позичив у нього 25000 грн., які зобов`язався повернути впродовж трьох місяців. Проте відповідачем обов`язок по поверненню боргу у встановлений термін не виконано. З наведених причин позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 34397 грн., яка складається з: 25000 грн. - сума основної заборгованості; 9150 грн. - сума інфляційних втрат; 247 грн. - 3% від простроченої суми, а також стягнути з нього сплачений судовий збір. Ухвалою суду від 20.02.2019 відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 10-11). Ухвалою суду від 22.08.2019 по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 23-24). Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав у ній викладених. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позивачем вимоги визнав частково, стверджував, що повернув основну суму боргу, несплаченою залишилася сума в розмірі 2500 грн. Проте доказів на підтвердження повернення боргу не має. Під час підготовчого засідання зауважив, що частину коштів від його імені повертали його знайомі, в зв`язку з чим судом було надано можливість відповідачу до початку розгляду справи по суті заявити клопотання про виклик свідків із зазначенням їх даних. Разом з тим, до початку судового розгляду 03.10.2019 [PERSON] вказав, що згадані ним свідки, дані яких він не повідомив, не мають бажання підтверджувати обставини щодо повернення ним коштів. Заслухавши доводи учасників цивільного процесу, дослідивши представлені докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України). За змістом частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, згідно вимог статті 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що згідно розписки від 06.07.2016 [PERSON] взяв у борг в [PERSON] кошти в сумі 25 000 грн. та зобов`язався повернути в термін трьох місяців (а.с. 4). Заперечуючи проти позову та стверджуючи про повернення боргу відповідач жодних доказів на підтвердження вказаних доводів не надав. Абзацом 1 частини 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлений договором. Згідно частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України). Згідно із частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - плата неустойки. Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Згідно розрахунку, який надано позивачем (а.с. 5) та не спростовано відповідачем, заборгованість за основним зобов`язанням складає 25 000 грн., індекс інфляції складає 9150 грн., три проценти річних від простроченої суми складають 247 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, розмір процентів за позикою, три відсотки річних та встановлений індекс інфляції, нарахований на прострочену суму боргу, підтверджується наданим розрахунком, обґрунтованість якого не спростована відповідачем по справі. З огляду наведеного позовні вимоги підлягають задоволенню. Частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено 768,40 грн. судового збору (а.с. 1), сума якого підлягає стягненню на його користь з відповідача

Outcome: approved