Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнений позовних вимог, вказав, що 20.12.2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно якого позивачу були надані кредитні кошти в розмірі 3989,04 грн. строком на 1 рік. Як зазначає позивач, вказані кошти ним повернуті не були, а банк в свою чергу також не вчинив жодних дій щодо їх повернення в межах позовної давності, тобто до 20.12.2011 року. В червні 2013 року позивачем оформлена заробітна картка, при оформленні якої йому стало відомо, що сума боргу за кредитним договором становить 25000,00 грн., з яких 3989,04 грн. тіло кредиту, 21010,96 грн. нарахована пеня. З 24.12.2013 року по 25.03.2014 року, без будь-яких попереджень, відповідач почав списувати з заробітної картки кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом в розмірі 50 % від загального розміру заробітної плати відповідача, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача незаконно списані кошти з заробітної картки в розмірі 5500,00 грн., а також, у зв'язку з тим, що, сплив строк позовної давності, щодо повернення заборгованості за кредитним договором, сума нарахованої пені за кредитом значно перевищує суму тіла кредиту, а також у зв'язку із застосуванням відповідачем відносно позивача подвійної цивільно-правової відповідальності за порушення умов кредитного договору, просить визнати його заборгованість перед відповідачем незаконно нарахованою та просить повністю списати суму заборгованості за кредитним договором. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності, а також надав свої заперечення в яких вказав, що дії банку, щодо списання коштів з заробітної картки позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є правомірними, оскільки кредитним договором, який позивач підписав, передбачено списання банком коштів із всіх поточних рахунків клієнта при наявності на них необхідних коштів у межах сум, які підлягають сплаті банку. Також відповідачем було зазначено, що посилання позивача на сплив строків позовної давності, щодо повернення кредитних коштів є необґрунтованими, оскільки зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. При цьому, відповідно до глави 50 ЦК України не передбачено такої підстави припинення зобов'язання, як сплив строку позовної давності, а тому кредитний договір, укладений між сторонами не можна вважати припиненим. Що стосується неправомірності нарахування банком пені, відповідачем було зазначено, що умовами кредитного договору було визначено, що у разі порушення позичальником зобов'язань, щодо повернення кредиту банк має право нарахувати, а позичальник сплатити пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу, а тому нарахування пені є правомірним, а доводи позивача, щодо завищеної ставки пені є безпідставними, оскільки розмір пені був розрахований з урахуванням періоду порушення позивачем зобов'язань за кредитним договором. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як було встановлено, 20.12.2007 року між позивачем та між Закритим акціонерним товариством КБ ПриватБанк правонаступником якого являється Публічне акціонерне товариство КБ ПриватБанк укладено кредитний договір, згідно умов якого позивачу були надані кредитні кошти в розмірі 3989,04 грн. строком на 1 рік (а.с 7). У відповідності до умов договору останній складається із Заяви та умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розсрочка») (Стандарт), які разом є кредитно-заставним договором. Своїм підписом під заявою, позивач підтвердив, що він ознайомлений та згоден з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розсрочка») (Стандарт), а також підтвердив свою згоду на те, що заява разом з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розсрочка») (Стандарт) складають між ним та банком договір. Таким чином, між позивачем та відповідачем 20.12.2007 року було укладено кредитний договір у розумінні ст. 1054 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що також не заперечувалось сторонами, надані кредитні кошти позивачем повернуті не були. Як було зазначено позивачем, в червні 2013 року ним був відкритий рахунок [NUMBER] для отримання заробітної картки, відповідачем дані обставини підтверджені, а отже судом встановлено, що між сторонами було укладено договір банківського рахунку. Відповідно до виписок з рахунку [NUMBER], 20.12.2013 року банком були списані кошти для погашення простроченої заборгованості за кредитним договором у розмірі 1,05 грн., 24.12.2013 року - 1000,79 грн. (а.с. 4), 09.01.2014 року - 20,02 грн., 23.01.2014 року - 1000,79 грн., 24.02.2014 року - 1,80 грн., 25.02.2014 року - 0,90 грн., 26.02.2014 року - 0,45 грн., 26.02.2014 року - 1047, 05 грн., 27.02.2014 року - 13,28 грн. (а.с. 5), 25.03.2014 року - 1253, 22 грн., 26.03.2014 року - 33.01 грн., 27.03.2014 року - 0,13 грн. (а.с. 26), 22.04.2014 року - 1106, 14 грн. (а.с. 27), що в сукупності становить 5478, 63 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оплату праці», забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. Згідно положень ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа. Відповідно до п.3.2.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розтрочка) («Стандарт»), які є невід'ємною частиною укладеного між сторонами договору банківського обслуговування, позичальник доручає банку здійснювати списання грошових коштів із всіх своїх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті, відмінної від валюти Кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку. Такий порядок передбачає, зокрема ст. 1071 ЦК України. Відповідно до ст.1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Відповідно до ч. 2 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи, що договором банківського рахунку не передбачено договірне списання грошових коштів, а таке списання передбачено лише кредитним договором, а також те, що позивач не надавав відповідачу розпорядження про списання з його рахунку коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення незаконно списаних коштів з заробітної картки позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, суд зазначає, що позивачем при підрахунку суми списаних коштів із заробітної картки допущено арифметичну помилку, оскільки у позовній заяві позивач просить стягнути з банку 5500,00 грн., тоді як відповідно до виписок з карткового рахунку, загальна сума списаних коштів складає 5478,63 грн., що підлягає стягненню з відповідача. Крім того, доводи позивача стосовно спливу позовної давності в межах якої банк міг звернутися до суду з вимогою про повернення кредитних коштів є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. При цьому, а ні главою 50 ЦК України, що встановлює вичерпний перелік підстав припинення зобов'язання, а ні умовами кредитного договору, укладеного між сторонами не передбачено такої підстави припинення зобов'язання, як сплив позовної давності, що в свою чергу не позбавляє сторони договору права звернутися до суду із позовом про захист цивільного права або інтересу, що витікають з кредитного договору, а тому даний кредитний договір не є припиненим, як вважає позивач. Крім того, доводи позивача, стосовно необґрунтованого нарахування банком пені є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Крім того, умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розсрочка») (Стандарт) встановлено, що при порушені позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п. 3.2.2, 3.2.3 даних умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. Таким чином, нарахування банком пені за невиконання зобов'язань за кредитним договором є правомірним. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial