Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на ті обставини, що 21 вересня 2015 року домовився з відповідачем про придбання у нього за договором купівлі-продажу за кошти в сумі 8653 грн., що еквівалентно 400 дол. США, легкового автомобіля марки «ВАЗ-21033», реєстраційний номер [NUMBER], 1975 року випуску. На виконання угоди він передав відповідачу обумовлену суму коштів, а відповідач передав йому автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. На даний час він має перешкоди до переоформлення автомобіля, оскільки у нього відсутні документи, необхідні для реєстрації. 14 лютого 2016 року автомобіль був вилучений працівниками посту ДПС в селі Клочеве Коростенського району Житомирської області у зв'язку з тим, що на нього відділом державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Київської області було накладено арешт. 23 лютого 2016 року він звернувся до відділу державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Київської області із вимогою про зняття арешту з автомобіля та надання інформації про відкрите виконавче провадження, у якому відповідач є боржником. У відповідь отримав лист з рекомендацією звернутися до суду. Накладення арешту на автомобіль перешкоджає йому користуватися придбаним майном, здійснити його перереєстрацію. Постанова про обтяження рухомого майна боржника та оголошення його розшуку відсутня, оскільки матеріали виконавчого провадження зберігаються три роки. В порядку захисту порушеного права, посилаючись на норми ст.ст. 391, 392 ЦК України, просив визнати за ним право власності на легковий автомобіль марки «ВАЗ-21033», реєстраційний номер [NUMBER], номер шассі [NUMBER], тип легковий-седан-В, 1975 року випуску, зеленого кольору, що знаходиться на реєстрації у Миронівському МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України з 19 листопада 2004 року, зобов'язати відділ державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Київської області зняти арешт з вказаного автомобіля, який був накладений державним виконавцем. В судове засідання позивач не з'явився, 19 травня 2016 року подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що від позову не відмовляється, 06 червня 2016 року надіслав до суду електронне повідомлення про розгляд справи без його участі за наявними у справі доказами. Представник відповідача відділу державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Київської області в судове засідання не з'явився. В надісланій до суду заяві в.о. начальника просить розглядати справу у відсутності представника відділу, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений відповідно до положень частини 5 статті 74 ЦПК України за зареєстрованим в установленому порядку місцем проживання, причини неявки суду не відомі. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відповідач вдруге не з'явився до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила статтей 157, 169 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При застосуванні цієї норми суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України, згідно положень якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Заявлені вимоги про визнання права власності на транспортний засіб позивач обґрунтував набуттям права власності на нього за договором купівлі-продажу. За зазначеними позивачем обставинами, 21 вересня 2015 року він домовився з відповідачем про придбання у нього за договором купівлі-продажу легкового автомобіля марки «ВАЗ-21033», реєстраційний номер [NUMBER], номер шассі [NUMBER], тип легковий-седан-В, 1975 року випуску, зеленого кольору. На виконання угоди позивач передав відповідачу кошти в сумі 8653 грн., що еквівалентно 400 дол. США, а відповідач передав йому автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого Миронівським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України 19 листопада 2004 року власником даного транспортного засобу є відповідач [PERSON] 14 лютого 2016 року автомобіль був оглянутий та затриманий поліцейським роти ДПС ГУ НП в Житомирській області в селі Клочеве Коростенського району Житомирської області. Дана обставина підтверджена протоколом огляду та затримання транспорту від 14 лютого 2016 року. Підстава затримання через неякісне копіювання протоколу огляду та затримання транспорту не прочитується. Згідно з положеннями статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. На підставі пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. А відповідно до пункту 4 постанови, якою затверджено даний Порядок перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Передача реєстраційних документів на автомобіль та ключів від автомобіля без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка ці ключі та документи отримала. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. З огляду на положення статті 392 ЦК України позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову). Позивачем не доведено, що між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля, цей автомобіль знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за відповідачем, тому правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання права власності на автомобіль на підставі статті 392 ЦК України відсутні. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порядок звільнення майна з-під арешту в рамках виконавчого провадження регулюється Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012. Відповідно до частини 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Згідно положень статті 60 вказаного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. У спорах про звільнення майна з-під арешту підставою для звернення до суду є оспорювання правомірності включення конкретного майна до акту опису майна. Метою позову про звільнення майна з-під арешту є встановлення належності арештованого майна. Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В позовах про звільнення майна з-під арешту позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон пов'язує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставі закону чи договору з власником; факт порушення його права. Вимагаючи звільнити з-під арешту належне йому майно, позивач має довести сам факт проведення арешту. Арешт майна проводиться органом державної влади і відображається в спеціальному документі - акті опису і арешту. Цей акт є єдиним доказом, який підтверджує, що дійсно проведено арешт майна, на якій підставі і ким саме його було проведено. Далі цей акт є єдиним доказом і того, які саме предмети підлягають арешту. В судовому засіданні на підставі поданих позивачем доказів не встановлено факту накладення арешту на автомобіль марки «ВАЗ-21033», реєстраційний номер [NUMBER], номер шассі [NUMBER], тип легковий-седан-В, 1975 року випуску, зеленого кольору, належний відповідачу, не встановлено на якій підставі і ким саме його було проведено. Відповідні факти не встановлені, оскільки на їх підтвердження позивачем не надано докази. Судом не встановлено факту наявності незакінченого виконавчого провадження, в якому відповідач є боржником, і в якому прийнято рішення про арешт майна боржника чи застосування інших заходів примусового виконання рішення. За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 208, 328, 392, 655, Цивільного кодексу України, ст.ст. 50, 60 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: dismissed