Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання дій протиправними, скасування державної реєстрації. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивача [PERSON] змінені позовні вимоги підтримали та пояснили суду, що 28 серпня 2008 року між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 026/712982-КR. Відповідно до п. 1.1., 1.2. даного договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 97000,00 доларів США з метою придбання нерухомого майна - трикімнатної квартири [ADDRESS] з кінцевим терміном повернення 27.08.2033. У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами був укладений іпотечний договір № 026/712986-ІО, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. 28.08.2008 та зареєстрований в реєстрі за № 4927, за умовами якого [PERSON] передала АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» в іпотеку належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» (Київська область) Поповою О.В. було здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 40912106 від 03.05.2018), внаслідок якого власником вищевказаної квартири було зареєстровано ПАТ «Укрсоцбанк». Підставою для виникнення права власності зазначено договір іпотеки № 4927 від 28.08.2008, письмова вимога від 15.09.2017; рекомендоване поштове повідомлення від 15.09.2017. Позивачка та її представник зазначили, що рішення державного реєстратора є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки рішення про державну реєстрацію права власності було прийнято всупереч положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира надана в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті, використовується позивачкою як місце постійного проживання, будь-яке інше нерухоме майно у позивачки у власності не знаходиться та загальна площа квартири складає 71,60 кв.м.. Також позивачка та її представник вказали, що відповідно до ст. 109 ЖК України звернення стягнення на спірну квартиру та виселення можливе лише з наданням іншого постійного житлового приміщення, а ПАТ «Укрсоцбанк» не надавало позивачці жодних пропозицій щодо іншого житла. Крім того, позивачка та її представник зазначили, що 15.09.2017 ПАТ «Укрсоцбанк» направив повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кобелевій А.М., а не самій позивачці. 13.10.2017 позивачка направила ПАТ «Укрсоцбанк» заперечення на дане повідомлення. Також позивачка та її представник вказали, що сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Враховуючи вищевикладене, позивачка та її представник просили позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала та зазначила, що відповідач обрав порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених іпотечним договором, а саме шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору в порядку встановленому законодавством України. Окрім того, відповідач вказав, що посилання позивача на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є необгрунтованими, оскільки реєстрація права власності відповідачем здійснена за згодою [PERSON] , що висловлена в п. 4.5.3. іпотечного договору, а тому оскільки вказаний закон передбачає примусове стягнення нерухомого житлового майна на підставі на рішення суду, він не може бути застосований як підстава відмови у державній реєстрації права власності. Крім того, позивачкою не надано доказів, що вона використала кредит на споживчі цілі. Суд, вислухавши пояснення позивачки [PERSON] , її представника [PERSON] та представника відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 28.08.2008 між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 026/712982-KR. Відповідно до п. 1.1., 1.2. даного договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 97000,00 доларів США з метою придбання нерухомого майна - трикімнатної квартири [ADDRESS] з кінцевим терміном повернення 27.08.2033 (а.с. 14-20). У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами був укладений іпотечний договір № 026/712986-ІО, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. 28.08.2008 та зареєстрований в реєстрі за № 4927, за умовами якого [PERSON] передала АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» в іпотеку належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,60 кв.м.. Відповідно до п. 4.5.3. іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, серед іншого, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 21-24). Рішенням державного реєстратора КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» (Київська область) Попової О.В. було здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 40912106 від 03.05.2018), внаслідок якого власником вищевказаної квартири було зареєстровано ПАТ «Укрсоцбанк». Підставою для виникнення права власності зазначено договір іпотеки № 4927 від 28.08.2008, письмова вимога від 15.09.2017; рекомендоване поштове повідомлення від 15.09.2017 (а.с. 34). Відповідно до даних паспорту [PERSON] остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-12). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 122850809 від 04.05.2018 за [PERSON] на праві власності була зареєстрована квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки, передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» письмові повідомлення іпотекодержателя іпотекодавцю друкуються та підписуються уповноваженими особами іпотекодержателя і надсилаються іпотекодавцю телефаксом, кур`єром або поштою. З наведеного слідує, що згідно з умовами договору про іпотечний кредит підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. Судом встановлено, що 15.09.2017 ПАТ «Укрсоцбанк» направив приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кобелевій А.М. заяву, в якій просив передати [PERSON] повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі несплатою останньою боргу за кредитним договором (а.с. 27). [PERSON] направила на адресу ПАТ «Укрсоцбанк» заперечення на повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 13.10.2017 (а.с. 29-30). 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення договору про іпотечний кредит та іпотечного договору) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Установивши, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , щодо якої здійснено реєстрацію використовується позивачем як місце постійного проживання та є її єдиним житлом, суд приходить до висновку, що зазначена квартира не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», як забезпечення виконання [PERSON] умов іпотечного договору № 026/712986-ІО від 28.08.2008, укладеного в іноземній валюті, у зв`язку з чим у державного реєстратора КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» (Київська область) [PERSON] були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк», а тому позовні вимоги про визнання дій протиправними, скасування державної реєстрації підлягають задоволенню. Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду по справі № 200/18401/18 від 23.09.2020. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позовні вимоги судом задоволені, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати з судового збору у розмірі 704,80 грн. На підставі ст. 155, 158 ЦПК України, враховуючи те, що позовні вимоги судом задоволені, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру [ADDRESS] , встановлені ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2018, а також скасувати заходи зустрічного забезпечення у вигляді зобов`язання [PERSON] сплатити на депозитний рахунок Дарницького районного суду м. Києва 60 000,00 грн., встановлені ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 08.01.2019.

Outcome: approved