Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів, в якому зазначив наступне. 14 серпня 2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON]. було укладено кредитний договір № 585АІ10120814001, згідно якого позивач надав відповідачу споживчий кредит в сумі 137683,82 грн. зі сплатою 19,60 % річних на строк до 13.08.2017 р.. Цей кредит [PERSON] зобовязувався повертати згідно графіку по 2294,73 грн.. В якості забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором, цього ж дня між ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON]. та [PERSON] було укладено договір поруки № 585АІ10120814001-ЗАСТпорука-1, та договір поруки №585АІ10120814001-ЗАСТпорука-2 між ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] згідно яких поручителі [PERSON] та [PERSON] зобовязувались солідарно відповідати перед позивачем у повному обсязі за невиконання усіх зобовязань позичальником за кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідачі, незважаючи на неодноразові повідомлення про необхідність виконання умов договорів, не виконують взяті на себе зобовязання, позивач просить стягнути з них в солідарному порядку борг за кредитним договором станом на 21.12.15 р. в загальній сумі 149113,44 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 84905,03 грн., заборгованості за відсотками 29075,84 грн., з пені за несвоєчасно погашені проценти 8688,50 грн., з пені за несвоєчасно погашений кредит - 12666,72 грн., інфляційних витрат за кредитом 8086,14 грн., інфляційних витрат за відсотками 5691,21 грн. До початку судового засідання від представника позивача в судове засідання надійшла заява, в якій він просив справу розглянути за їх відсутності, був не проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не зявилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їхньої відсутності не надходило, тому суд вважав можливим розглянути справу заочно за відсутності відповідачів за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, 611 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином в строки встановлені договором або законом. У разі невиконання, або неналежного виконання зобовязань в односторонньому порядку, сторона винна в порушенні зобовязання, крім обов'язку виконати взяті зобовязання, повинна нести цивільну відповідальність відповідно умов договору або закону. Судом встановлено, що між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON]. дійсно 14 серпня 2012 року був укладений кредитний договір № 585АІ10120814001, за яким відповідач отримав, для купівлі автомобілю, кредит в сумі 137683,82 грн. під 19,60 % річних на строк до 13 серпня 2017 року включно. Відповідно до Графіку щомісячних платежів відповідач щомісяця зобовязувався погашати отриманий кредит зі сплатою процентів по 2294,73 грн. щомісяця не пізніше 14 числа наступного за звітним. Розрахунок заборгованості за договором № 585АІ10120814001 свідчить, що станом на 21.12.15 р. у відповідача [PERSON] перед позивачем була наявна заборгованість на загальну суму 149113,44 грн., з якої заборгованість за тілом кредиту складає 84905,03грн., по відсотках 29075,84 грн., пеня за несвоєчасно погашені проценти 8688,50 грн., пеня за несвоєчасно погашений кредит - 12666,72 грн., інфляційні витрати за кредитом - 8086,14 грн., інфляційні витрати за відсотками 5691,21 грн. з них: сума простроченої заборгованості по тілу кредиту 39010,41 грн. Наявність простроченої заборгованості перед позивачем свідчить про неналежне виконання відповідачем [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі порушення позичальником умов кредитного договору, де встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами в разі прострочення повернення чергової частини боргу позикодавець вправі вимагати дострокового повернення позики, що залишилася зі сплатою процентів, а також вимагати розірвання цього договору. Виходячи з наведеної норми закону та наведених умов кредитного договору, перевіривши розрахунок заборгованості за кредитом, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом в сумі 84905,03, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 29075,84 грн., інфляційні витрати за кредитом - 8086,14 грн. та інфляційні витрати за відсотками 5691,21 грн. Що стосується вимоги позивача щодо стягнення з відповідача залишкової частини боргу, суд вважає необхідним зазначити таке. Положеннями ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідач мешкає у населеному пункті, внесеному до переліку, на території якого проводилась антитерористична операція (див. розпорядження КМУ №1053 від 30.10.14 р. та розпорядження КМУ №1275-р. від 02.12.2015р.). Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором, до 14 квітня 2014 року позивачем відповідачу - [PERSON] пеня не нараховувалась, тому її нарахування після зазначеної дати є незаконним. Таким чином, у суду не виникає сумнів щодо доведеності підстав предявлення позову до [PERSON], тому з нього слід стягнути заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 127758,22 грн. Проте, що стосується вимог про стягнення цієї заборгованості з відповідачів [PERSON] та [PERSON], як солідарних боржників на підставі договорів поруки, суд вважає необхідним зазначити таке. Судом встановлено, що того ж дня, коли було укладено кредитний договір з [PERSON], між ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON]. та [PERSON] було укладено договір поруки № 585АІ10120814001-ЗАСТпорука-1, та договір поруки №585АІ10120814001-ЗАСТпорука-2 між ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] згідно яких поручителі [PERSON] та [PERSON] зобовязувались перед кредитором відповідати солідарно за своєчасне та повне виконання зобовязання боржника за кредитним договором № 585АІ10120814001від 14 серпня 2012 року, зокрема, за повернення кредиту 137683,82 грн. (див. п. 2.1.1.1 договору). Даним договором не встановлено строку дії поруки, а лише зазначено у яких випадках вона припиняється. Зокрема в договорі вказано, що порука припиняється лише у разі належного виконання договору кредиту, що за своєю сутністю відповідає вимогам частини першої статті 559 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Отже, зобовязання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобовязаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З наведеного йдеться, що порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє субєктивне право кредитора Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Даний правовий висновок був висловлений Верховним Судом України 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662 цс 15. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за договором кредиту, [PERSON] перестав повертати кредит та проценти за його використання з серпня 2014 року, а саме з 14 серпня 2014 року дня настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (див. п. 1.1.1. кредитного договору). В даному випадку відповідно до вимог договору поруки позивач повинен був звернутись з позовом до [PERSON] та [PERSON]. протягом шести місяців починаючи з 14 серпня 2014 року, тобто до 14 лютого 2015 року включно. В іншому випадку договір поруки припиняє свою дію з 15 лютого 2015 року. Позовна заява про стягнення заборгованості за кредитом солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] датована 24 лютого 2016р, що свідчить про те, що позивач звернувся до суду з позовом до поручителів не у зазначений строк, тому дія договору поруки припинилась ще 15 лютого 2015 року, а отже позивач втратив субєктивне право вимагати повернення боргу від другого та третього відповідачів у справі, тому у задоволенні позову щодо солідарного стягнення суми боргу з [PERSON] та [PERSON]. слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, враховуючи, що позов позивача задоволений частково, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial