Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з наведеним позовом, у якому вказуючи на укладений між сторонами договір про фінансовий лізинг №00010500 від 07.11.2014 року за яким позивач передав відповідачу у лізинг автомобіль Аudi Q3 1.4 ТFSІ 110 KW 2014 року виробництва, а відповідач зобовязалась сплатити кошти за договором шляхом здійснення платежів за погодженим сторонами графіком у загальному розмірі, еквівалентній до 40748,00 дол. США, посилаючись на неналежне виконання відповідачем її зобовязань, в наслідок чого загальна сума її заборгованості та понесених у звязку з таким збитків позивача, станом на 28.03.2016 року склало 640232,09 грн. у гривневому еквіваленті, просив суд захистити його порушене право, та ухвалити рішення про стягнення з відповідача на користь позивача зазначених грошових коштів. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав з наведених у позові підстав, просив суд їх задовольнити. У своїх поясненнях вказував, що вказані стороною відповідача заперечення проти позову не відповідають умовам договору, та обставини щодо викрадення обєкта лізингу не звільняють відповідача від визначених договором лізингу обовязків, як по сплаті платежів, так і по відшкодуванню всіх понесених позивачем витрат. Представник відповідача звернувся до суду з запереченнями проти позову, у яких вказав, що обєкт лізингу автомобіль Аudi Q3, 02.11.2016 року був викрадений у відповідача невстановленими особами, та відповідно вибув з її володіння за форсмажорних обставин. Що відповідно до умов договору звільняють її від будь-якої відповідальності за зазначеним договором. Разом з тим представник відповідача вказав, що вказаний автомобіль було застраховано у ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», за договором, вигодо набувачем у якому є позивач. За умовами договорів лізингу та страхування, страхова виплата спрямовується на відшкодування позивачу шкоди відповідно до загальних умов КАСКО, з якої будуть вирахувані непокрита частка, визначена в інформації про страхування, решта страхових премій до кінця лізингового року, а також вартість пошкодження, а вже після того, у випадку недостатності розміру страхової виплати для покриття всіх збитків позивача, у відповідача виникає відповідний обовязок по відшкодуванню непокритої частини збитків. Таким чином вирішення питання про стягнення з відповідача будь-яких збитків позивача до вирішення страховою компанією питання про проведення страхової виплати та розміру такої виплати, є передчасним та таким, що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору. Разом з тим представник відповідача у наданих ним поясненнях вказував, що заборгованість по внесенню чергових платежів за вересень жовтень 2015 року відповідачем не заперечується, однак інші суми, що зазначені у позові, відповідач не визнає, оскільки нею було належним чином виконано обовязок щодо повідомлення позивача та страховика про настання страхового випадку за фактором ризику «викрадення», та через те, що обєкт лізингу обєктивно не міг використовуватись нею після настання зазначеної події, вона вважається звільненою від сплати строкових внесків. На підставі наведених доводів та відповідної правової позиції представник відповідача повідомив суд про визнання відповідачем позову у сумі 35088,76 грн. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, пояснень щодо суті спору не надав. Так, засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно, суд розглядає справу виключно в межах заявлених позивачем вимог (в тому числі сум), на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Винятком є передбачені ст. 61 ЦПК України обставини щодо звільнення учасників справи від обовязку доказування певних обставин та фактів. Так, з наданих суду відомостей, доказів та пояснень вбачається настане. Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» уклало з [PERSON] [PERSON] про фінансовий лізинг № 00010500 від 07.11.2014 року, відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідача об'єкт лізингу - транспортний засіб типу Аudi Q3 1.4 ТFSІ 110 KW 2014 року виробництва, шасі № WAUZZZ8U6ER073107, двигун № СНР 145335, а відповідач зобовязалась прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні до 40 748,00 доларів США. Так, умовами зазначеного договору передбачено наступне. Відповідно до п. 6.5 договору (загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу), щомісячні платежі мають здійснюватись не пізніше 15-го календарного дня з дати направлення рахунку відповідачу лізингодавцем. Розмір щомісячного платежу встановлено договором на рівні гривневого еквіваленту до 876,72 дол. США встановленого за обмінним курсом ПАТ «Креді [PERSON]». До складу вказаного платежу входять відшкодування частини вартості обєкта лізингу, процентів та комісії. Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, відповідно до п. 6.3 та 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу. Згідно п. 8.2 умов лізингу, у випадку прострочення строкових платежів відповідач зобовязалась сплачувати штрафні санкції: -пеню у розмірі 10% річних, за кожен день прострочення до повного виконання простроченого зобовязання. -штрафні санкції за нагадування про несплату, надіслані позивачем у випадку прострочення платежів у розмірі, еквівалентному до 15 дол. США за першу вимоги, 20 дол. США за другу вимогу, 25 дол. США за третю вимогу, якщо така буде надіслана. Згідно наданих сторонами поясненнями, відповідач, у вересні 2015 року неповністю сплатила строковий платіж за наданою їй квитанцією, а у наступному, з жовтня 2015 року жодних платежів на виконання зазначеного договору не здійснювала. При цьому представник відповідача повідомив суд про відсутність у відповідача заперечень, щодо стягнення з неї заборгованості за строковими платежами за період до викрадення у неї обєкту лізингу. Так, з матеріалів справи вбачається, що 02.11.2015 року, приблизно о 02:50 годині дві невстановлені особи, знаходячись біля буд. №13-А по вул.. Львівській в м. Одесі, погрожуючи [PERSON] застосуванням до неї насилля незаконно заволоділи автомобілем марки Аudi Q3, д/н:АА 0483 ОР, 2014 року випуску, вартістю 1620000,00 грн., у звязку з чим до ЄРДР було внесено відповідні відомості про вчинення невстановленими особами дій, які мають ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України (кримінальне провадження №12015160480005729). Згідно відомостей матеріалів страхової справи №ПСКА-5609, вбачається, що відповідач невідкладно, після вибуття з її власності обєкту лізингу повідомила страхову компанію ПАТ «СК «Українська страхова група», де було його застраховано на підставі Генерального договору страхування №28-0199-0157 від 20.07.2009 року та додатку №28-0199-0157\\14\\0178, що укладені між позивачем та вказаною страховою компанією, та були чинні на час вказаної події. Вказану страхову справу заведено на підставі Заяви ТОВ «Порше Лізинг Україна», яка прийнята СК «Українська страхова група» у день вказаної події. Згідно аналізу вказаних договорів страхування, автомобіль марки Аudi Q3, д/н:АА 0483 ОР, 2014 року випуску було застраховано у тому числі від крадіжки. Страхова сума склала еквівалент до 40748,00 дол. США у гривневому еквіваленті, за курсом ПАТ «КІБ «Креді [PERSON]», без франшизи за ризиком «викрадення». При цьому згідно положень розділу «Страхування та покриття ризиків» загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, у випадку викрадення обєкта лізингу або його істотного пошкодження, позивач отримує від страхової компанії відшкодування у відповідності до загальних умов КАСКО, з якої будуть вирахувана непокрита частка, визначена в інформації про страхування, решта страхових премій до кінця лізингового року , а також вартість пошкодження. Пунктом 11.8 умов, визначено, що якщо страхове відшкодування, отримане «Порше Лізинг Україна» повністю не покриває розмір витрат, які необхідно здійснити для відновлення стану Обєкта лізингу, відповідна різниця повинна бути сплачена або компенсована Лізингоодержувачем. Наведені обставини свідчать про те, що страхування предмету лізингу покликане зменшити ризики сторін договору лізингу та мінімізувати можливі негативні наслідки для них у випадку настання страхових подій, таких як, зокрема, викрадення предмету лізингу. Згідно аналізу розділу «Страхування та покриття ризиків» загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу», вбачається, що вирішення питання про стягнення з лізингоодержувача компенсації витрат позивача, необхідних для відновлення стану обєкта лізингу або його відновлення, можливе лише після зясування недостатності розміру страхової виплати для компенсації таких витрат. Разом з тим жодних відомостей про те, що страховою компанією було здійснено будь-яку виплату чи прийнято рішення про відмову у проведенні такої виплати до суду не надано, та напроти, матеріали справи містять відомості про те, що страхове розслідування ще триває. Відповідно до такого, порушення питання про стягнення з лізингоодержувача зазначених сум є передчасним. При цьому суд зауважує, що вартість автомобіля обєкту лізингу на час його придбання у листопаді 2014 року складала еквівалент до 40748,00 дол. США, та саме такого ж розміру була визначена страхова сума за вказаними договорами страхування станом на 02.11.2015 року на день вибуття з власності лізингоодержувача такого автомобіля. При цьому загально знаним є те. що ринкова вартість автомобіля із плином часу зменшується, а тому у випадку повної виплати страхової суми,вбачається можливою ситуація, коли така страхова виплата покриє всі належні суми у повному обсязі. Згідно положень ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. Так, за ст. 762 ЦК України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Кореспондуюче положення містить п. 17.1 вказаних вище умов, де вказано, що сторона, яка зазначала впливу форс-мажорних обставин звільняється від відповідальності перед іншою Стороною за невиконання або відстрочення у виконанні своїх зобовязань. Таким чином з огляду на наведені вище фактичні обставини, вимоги позивача про стягнення будь-яких грошових сум, повязаних із неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором лізингу після 02.11.2015 року не ґрунтуються на законі чи договорі. Разом з тим суд зазначає, що Вдповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Так, суд вказує на те, що за наданими сторонами поясненнями та розрахунками, а також вказаними вище висновками суду, відповідач порушила взяті на себе зобовязання щодо сплати строкових платежів, у період перебування обєкту лізингу у її володінні, неповністю сплативши строковий платіж за вересень 2015 року, в розмірі 19079,71 грн., за жовтень, в розмірі 18528,60 грн., та за один день листопада 2015 року, в розмірі 672,44 грн. (виходячи з розрахунку 20173,32 грн./30 днів). При цьому суд зауважує, що самим договором лізингу передбачена сплата щомісячних платежів у розмірі, еквівалентному до 876,72 дол. США. Відповідно до положень ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно положень ст. 533 ЦК України. якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, за умовами договору лізингу, до розрахунків між сторонами має застосовуватись курс валют, визначений ПАТ «Креді [PERSON]». Так, суд приймає до уваги те, що позивач у наданих суду розрахунках та вимогах просить суд стягнути заборгованість по сплаті вказаних строкових внесків відповідно до виставлених відповідачу розрахунків у гривневому еквіваленті. При цьому курс долара США з часу наведених розрахунків лише зростав, та на час розгляду справи, за офіційно опублікованими на сайті ПАТ «Креді [PERSON]» відомостями складає 26,15 грн. за 1 дол. США, за яким розмір прострочених платежів має гривневий еквівалент за вересень 2015 року, 22926,23 грн., за жовтень 2015 року 22926,23 грн., та за 1 день листопада 2015 року 764,21 грн., а тому, виходячи з засад диспозитивності, суд вважає за необхідне, стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти на погашення простроченої заборгованості за договором лізингу в наступних розмірах, відповідно до заявлених позивачем вимог та застосованого у його розрахунках курсу валют. Заборгованість по сплаті строкового внеску за вересень 2015 року 19079,71 грн. Заборгованість по сплаті строкового внеску за жовтень 2015 року 18528,60 грн. Заборгованість по сплаті строкового внеску за 1 день листопада 2015 року 672,44 грн. При цьому, оскільки з наведеного вбачається порушення лизінгоотримувачем її зобовязань, що витікають з вказаного договору, а також зважаючи на те, що відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом, суд вказує на наступне. Згідно ухвалених між сторонами угод, у випадку прострочення лізингоодержувачем строкових платежів, така особа зобовязана сплатити на користь лізингодавця пеню за кожний день прострочення у розмірі 10% річних, до повного погашення простроченого платежу (п. 8.2 умов), та разом з тим сторони погодили, що у випадку прострочення лізингодавцем строкового платежу більше ніж на 10 днів, лізингодавець має право направити на адресу відповідача перше нагадування (за що лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі, еквівалентному до 10 дол. США), а через 8 днів від такого, у випадку продовження порушення відповідачем умов договору (за що лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі, еквівалентному до 15 дол. США), - друге нагадування, після того третє нагадування (за що лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі, еквівалентному до 25 дол. США). Так, позивач, звертаючись до суду просив стягнути з відповідача на його користь нараховану за простроченими зобовязаннями пеню у розмірі 2597,53 грн., що нарахована за час прострочення зобовязань до 28.03.2016 року, та фіксовану суду штрафу у розмірі 1813,83 грн., що вмотивована направленням на адресу лізингоодержувача «першої», «другої» та двох «третіх» вимог. Так, щодо стягнення з відповідача пені за простроченими зобовязаннями, то суд вказує наступне. Як встановлено вище, строковий платіж має бути здійснено лізингоодержувачем у строк, до 15 числа поточного місяця., таким чином, з огляду за заявлені вимоги про стягнення заборгованості станом на 28.03.2016 року, суд вказує, що період прострочення сплати платежу має бути обчислено за кожним платежем самостійно, та він відповідно становить: -з вересня 2015 року 195 дні; -з жовтня 2015 року 165 дні; -з листопада 2015 року 134 дні; Разом з тим, оскільки умовами договору визначено еквівалент строкового платежу у іноземній валюті, пеня має нараховуватись у валюті зобовязання. Таким чином належний розрахунок суми пені вбачається наступний: -за строковим платежем у вересні 2015 року: 876,72 дол. США*10/100/365*195=46,84 дол. США. (за курсом, встановленим ПАТ «Креді [PERSON]» на 28.03.2016 року еквівалентно до 1224,87 грн. ). -за строковим платежем у жовтні 2015 року: 876,72 дол. США*10/100/365*165= 39,63 дол. США (за курсом, встановленим ПАТ «Креді [PERSON]» на 28.03.2016 року еквівалентно до 1036,32 грн. ). -за строковим платежем у листопаді 2015 року, за 1 день: (876,72 дол. США/30)*10/100/365*134=1,07 дол. США (за курсом, встановленим ПАТ «Креді [PERSON]» на 28.03.2016 року еквівалентно до 27,98 грн. ). З чого слідує, що належним чином обчислена сума пені має складати 2289,17 грн. у гривневому еквіваленті, у звязку з чим суд зазначає про те, що вимоги позивача про стягнення пені вбачаються такими, що підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог позову про стягнення з відповідача фіксованих штрафних санкцій за направлення на адресу відповідача нагадувань, суд вказує наступне. До матеріалів справи долучено копії відповідних нагадувань, якими позивач мотивує свої вимоги в цій частині: 1.від 05.10.2015 року (перше нагадування); 2.від 16.10.2015 року (друге нагадування); 3.від 04.11.2015 року (третє нагадування); 4.від 16.11.2015 року (третє нагадування); При цьому суд вказує, що жодних належних доказів фактичного направлення позивачем вказаних нагадувань від 05.10.2015 року, від 16.10.2015 року, від 04.11.2015 року на адресу відповідача немає. Направлення третьої вимоги від 16.11.2015 року підтверджено відомостями про її передачу на поштове відділення та роздруківкою з сайту УДППЗ «Укрпошта» про рух такої кореспонденції. Разом з тим, аналізуючи зміст п. 8.2.2, 8.3.1 умов договору, а також зміст нагадувань від 05.10.2015 року, від 16.10.2015 року, від 04.11.2015 року, суд вказує, що лист від 16.11.2015 року не може бути оцінений як передбачене договором нагадування, а є вимогою про сплату заборгованості за договором, повернення Обєкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, що відповідно до умов договору не покладає на лізингоодержувача ніякого фіксованого штрафу. Таким чином вимога про стягнення з відповідача на користь позивача фіксованого штрафу задоволенню не підлягає. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України санкцій, суд зазначає про наступне. Щодо вимог позивача про застосування наслідків прострочення грошового зобовязання, передбачених ст. 625 ЦПК України (стягнення втрат від інфляції та 3% річних), то суд зазначає наступне. Згідно розяснень, наданих у Оглядовому листі ВГСУ від 29.04.2013 № 01-06/767/2013, вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України при проведенні аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві (від 04.03.2014 року): як передбачено нормами Закону № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736 вов 10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Натомість, як встановлено вище, зобовязання між сторонами визначене у іноземній валюті. Разом з тим щодо вимог позову про стягнення 3% річних відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦПК України вбачається наступне. За строковим платежем у вересні 2015 року, що мав бути сплачений до 15 вересня 2015 року, строк прострочення склав 195 днів, до 28.03.2016 року ,дати, станом на яку позивач просить суд стягнути заборгованість). Відповідно за платежем у жовтні 2015 року 165 днів та за платежем у листопаді 2015 року 134 дні. Таким чином сума 3% річних має бути розрахована відповідно до наступного: 876,72 дол. США*3/100/365*195 + 876,72 дол. США*3/100/365*165 + (876,72 дол. США/30)*3/100/365*134 = 26,26 дол. США., що за передбаченим договором лізингу курсом валют, який встановлено ПАТ «Креді [PERSON]» на 28.03.2016 рок, еквівалентно до 686,70 грн. Вказані висновки суду вказують про необхідність часткового задоволення вимог позову про стягнення з відповідача передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України санкцій та стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних у сумі, еквівалентній до 686,70 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь компенсації понесених позивачем витрат на позасудове врегулювання спору та на витребування обєкту лізингу від відповідача то суд вказує, що наведені вище обставини справи вказують на те, що 02.11.2015 року обєкт лізингу вибув з володіння відповідача, та відповідач про таке сповістив лізингодавця, на що вказує заява лізингодавця про проведення страхової виплати, направлена на адресу ПАТ «Українська страхова група» та отримана страховиком 02.11.2015 року, тобто у день події. Таким чином позивач, починаючи з 02.11.2015 року був обізнаний про вибуття з володіння відповідача обєкту лізингу, та відповідно про неможливість повернення його відповідачем чи витребування його від такої особи, однак не зважаючи на це вчинив певні дії та у звязку з супроводженням повернення заборгованості, здійснення розшуку і повернення майна позивача поніс витрати, з урахуванням ПДВ, в загальному розмірі 4200,00 грн. Вказані витрати, на думку суду відшкодуванню не підлягають оскільки причинно-наслідкового звязку між діями відповідача та відповідними діями позивача, які зумовити вказані збитки не вбачається. Напроти, відповідач належним чином виконала покладений на неї договором обовязок та повідомила позивача про настання страхового випадку. Разом з тим позивач вказує, що він отримував послуги з юридичного консультування, підготовки процесуальних документів для подання позовної заяви та участі у судових засіданнях по розгляду справи, що в цілому склало 12000,00 грн. Питання компенсації таких витрат врегульовано цивільно-процесуальним законодавством, зокрема положеннями ст. 84 ЦПК України врегульовано, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Так, згідно положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. При цьому в силу ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зазначені судові витрати, що суд має врахувати при вирішенні питання про їх розподіл мають бути документально підтверджені та доведені . Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, з наданих позивачем доказів на обґрунтування зазначених вимог передбаченої законом сукупності доказів не вбачається. Зокрема, до матеріалів справи долучено копію договору про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року, що укладено між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» про отримання позивачем юридично консультаційних послуг; що свідчить лише про генеральну домовленість між сторонами такого правочину щодо юридичного супроводу діяльності товариства; Акт наданих послуг №10 за 12 січня 2016 року за договором про надання Юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року, Рахунок фактуру №10 від 12 січня 2016 року про надання юридико-консультаційних послуг по клієнту [PERSON] на суму 3500,00 грн.(загальна сума 14000,00 грн.) та Платіжне доручення №50127325 від 18.01.2016 року про сплату ТВО «Порше Лізинг Україна» рахунку №10 від 12.01.2016 року без ПДВ в загальному розмірі 14000,00 грн.; з яких не вбачається за які саме послуги та у звязку з чим позивачем було сплачено на користь ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» зазначені грошові кошти. Чи повязані вказані витрати з розглядом цієї справи встановити не можливо. Крім того, до матеріалів справи долучено Додаткову угоду №206 договору про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010року , якою ТОВ «Вернер» та ТОВ «Порше Лізинг Україна» врегулювали свої відносини з приводу отримання позивачем у ТОВ «Вернер» правової допомоги та послуг правового характеру, встановили розмір винагород за виконання певних видів робіт, заявку №320 ТОВ «Порше Лізинг Україна» №320 від 24.03.2016 року про виконанню робіт по стягненню заборгованості та збитків за договором про фінансовий лізинг №00010500 від 07.11.2014 року; Акт №464 до договору про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010 року (акт від 29.03.2016 року), та рахунок-фактуру №468 від 29 березня 2016 року, на загальну суму 10000,00 грн. Щодо таких доказів несення позивачем судових витрат, суд вказує, що самого договору договору про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010року до суду надано не було, по при посилання на нього у вказаних додатках до такого договору, дослідити його таких не можливо, а Акт про надання юридичних послуг та рахунок до нього не містять передбаченого спеціальним законом розрахунку вартості таких робіт (погодинного розрахунку). Додатково суд зазначає про те, що з наданих до суду відомостей та угод не вбачається, чи передбачено ними безпосереднє представництво ТОВ «Вернер» інтересів ТОВ «Порше Лізинг України» у суді. Разом з тим особи, що приймали участь у судових засіданнях та діяли в інтересах ТОВ «Порше Лізинг Україна», - діяли на підставі довіреностей, виданих на їх імя від ТОВ «Порше Лізинг Україна» а не в порядку передоручення від юридичної особи представника, ТОВ «Вернер», як це мало б бути за умови здійснення ними повноважень ТОВ «Вернер» як представника позивача. Таким чином суд не вбачає передбачених законом підстав вважати осіб, які приймали участь у судових засіданнях такими, що діяли від імені ТОВ «Вернер», як представника позивача, та на виконання зазначених вище угод, а тому час, який вони приймали участь у судових засіданнях, суд до розрахунків судових витрат не включає. З наведеного обґрунтованими судовими витратами є лише витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 9603,48 грн. згідно платіжного доручення №50029051 від 29 березня 2016 року. Наведені судові витрати підлягають частковій компенсації, пропорційно до частки задоволених вимог. Так, за наведеними вище висновками суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі, еквівалентному до 41255,92 грн., натомість позивач у позові порушував питання про стягнення на його користь гривневого еквіваленту заборгованості у загальному розмірі 640232,09 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію понесених ним та документально підтверджених судових витрат відповідно до розрахунку 9603,48 грн. (сума судових витрат) / 640232,09 грн. (загальний обсяг позовних вимог у гривневому еквіваленті) * 41255,92 грн. (обсяг задоволених позовних вимог у гривневому еквіваленті), = 618,84 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: partial