Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Позивач, звернувся до суду з позовною заявою в якій просить суд зобов'язати відповідача [PERSON], що є власницею земельної ділянки по [ADDRESS] здійснити дії, щодо приведення земельної ділянки у належний стан (прибрати бур'ян, рекультивувати землю), стягнути з відповідача на його користь суму не отриманої вигоди (оренда) у розмірі 3 188 470,00 грн. (три мільйони сто вісімдесят вісім тисяч чотириста сімдесят гривень 00 копійок) та в рахунок погашення даної суми звернути стягнення на земельну ділянку по [ADDRESS] відповідно до п. «г» ст. 140 Земельного Кодексу України. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є власником сусіднього з відповідачем домоволодіння за адресою [ADDRESS], який розташований навпроти. Відповідач на протязі багатьох років не реагує на його зауваження та не здійснює будь-яких заходів, щодо підтримання належного стану своєї земельної ділянки, у зв'язку з чим, на думку позивача вона має непривабливий стан, бродячі собаки використовують її для задоволення своїх потреб та на його територію з ділянки відповідача постійно летить насіння бур'яну (амброзії), тобто такі обставини на день звернення до суду, нанесли позивачу збитків в розмірі 3 188 470,00 грн. (три мільйони сто вісімдесят вісім тисяч чотириста сімдесят гривень 00 копійок). Таким чином позивач зазначає, що він не має можливості здавати в оренду житлові приміщення у своєму домоволодінні та змушений звертатися до суду з позовом для захисту своїх законних прав. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутності до суду не надходило. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, врахувавши пояснення позивача, суд, прийшов до наступного. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства встановленими ст. 11 ЦПК України, також передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ставлячи вимогу про відшкодування не отриманого прибутку із власного розрахунку можливої орендної плати, позивач обґрунтовує її, тим, що вона повинна бути відшкодована в результаті порушення відповідачем норм Земельного кодексу України в порядку звернення стягнення на земельну ділянку. Завдана позивачу матеріальна шкода за доводами викладеними у позовній заяві насамперед була здійснена бездіяльністю відповідача. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, судом було встановлено, що позивач звертався до державних органів, з метою притягнення відповідача до відповідальності. Так відповідно до листа №11-Н192/201 від 31.10.2008 р., Державного комітету України із земельних ресурсів Головного управління Держкомзему у Одеській області, звернення [PERSON], було направлено за належністю до Управління з контролю за використання та охороною земель у Одеській області на підставі ч.1 ст. 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель». В подальшому Державним комітетом України із земельних ресурсів, Державної Інспекцієї з контролю за використанням і охороною земель, позивачу було надано відповідь за №4-10-1067/379 від 07.04.2009 р., на його звернення про неналежне використання земельних ділянок №15, 17, 19, 21 про [ADDRESS], відповідно до якої, проведеною перевіркою Держземінспекцією у Одеській області було встановлено, що ділянка по [ADDRESS] огороджена та вільна від забудови, власників встановити на місці не представилось можливим. Також з метою всебічного та об'єктивного розгляду порушених у листі позивача питань, Держземінспекцією у Одеській області було направлено запит до ДП ОРФ «Центр ДЗК» (лист від 25.03.2009 №0783 вих/0498-09), Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради (лист від 25.03.2009 № 0784 вих/0498-09), Управління Держкомзему у м. Одеса (лист від 25.03.2009 № 0786 вих/0498-09), Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (лист від 25.03.2009 № 0785 вих/0498-09) щодо надання матеріалів та інформації необхідних для проведення перевірки та у разі виявлення порушень, будуть вжити заходи реагування. Листом 13.05.2008 р. за № 01-02/32 Українській асоціації споживачів, головою якої являється позивач, Інспекцією з благоустрою міста було надана вичерпну відповідь, про незадовільний стан прилеглої території поряд житлових будинків №/№ 15-19, 26/1 по [ADDRESS] та про те, що по факту проведеної перевірки було складено припис на ім'я голови Приморської РА та голови ЖСТ «Морське» про необхідність прийняття заходів, щодо приведення прибудинкових територій у належний санітарний стан. Судом також було встановлено, що «Правила благоустрою території міста Одеса» від 22.01.2008 року за №2153-V, опираючись на які був складений припис та направлено запит Управління Екологічної безпеки до голови ЖСТ «Морське» про прийняті заходи щодо усунення порушень, втратили чинності. Підставою стало Рішення Одеської міської ради №1631-VI від 23.12.2011р. Відповідно до п.2.1 «Правила благоустрою території міста Одеса» №1631-VI від 23.12.2011р., фізичні або юридичні особи мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров'ю громадян внаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об'єктів благоустрою. Пунктом 1.9 цих Правил визначено, що балансоутримувач - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу, передбачену законодавством, звітність; здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законодавством. Таким чином, з наданих до суду матеріалів вбачається, що балансоутримувачем прибудинкової території по пров. Морехідний в м. Одеса, являється ЖСТ «Морське», яке відповідно до прийнятих «Правил благоустрою території міста Одеса» №1631-VI від 23.12.2011р. повинне було здійснювати заходи щодо підтримання належного стану прибудинкової території, у зв'язку з чим, суд критично ставиться до вимог позивача в частині понесення їм матеріальних збитків через бездіяльність відповідача. Разом з тим, відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України, визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Тобто ст.41 Конституції України, чітко встановлено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Як вбачається з матеріалів справи, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №954581 відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS]. Твердження позивача, про недодержання чинного законодавства України та Правил з благоустрою міста відповідачем у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, акти, приписи про усунення будь-яких недоліків по утриманню в належному стані прибудинкової території, що належить [PERSON] Посилання позивача про те, що відповідач не виконує вимоги контролюючих органів не підтвердженні наявними у справі доказами, а є лише припущенням. Від так суд вважає, що позивач, не може стверджувати, про те, що відповідач є такою особою, що порушує його права, які виражаються у не здійсненні будь-яких заходів, щодо підтримання належного стану своєї земельної ділянки та прибудинковою територією у зв'язки з чим він поніс витрати на суму 3 188 470,00 грн., оскільки така компетенція відноситься до Інспекції з благоустрою міста, якою було встановлено коло осіб, яким було надано припис, щодо усунення недоліків санітарної безпеки. Про те судом також були встановлені обставини, відповідно до яких вимоги позивача про стягнення 3 188 470,00 грн. не підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги наданий позивачем звіт №05/246 про оцінку його житлового будинку та лист в.о. Директора ООО «УкрТурСервіс» від 07.09.2012 про відмові від оренди у зв'язку з непривабливим становищем сусідньої земельної ділянки, оскільки позивач наперед ставить на меті не зобов'язання відповідача привести земельну ділянку у належний стан, а фактичне визнання за собою право власності на зазначену земельну ділянку в рахунок стягнення понесених витрат та не отриманих грошових коштів. Дії позивача суд розціню такими, що направлені на захват чужої приватної власності з метою розширення власної території. Посилання позивача про звернення до суду з метою захисту своїх прав в порядку ст. ст. 26, 28 Земельного Кодексу України не застосовуються до даних цивільно-правових відносин, оскільки дана стаття у своєму розумінні передбачає те, що земельні ділянки, одержані громадянами внаслідок приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, на яких розташовані та функціонують меліоративні системи, використовуються спільно на підставі угоди. У разі відсутності згоди щодо спільного використання зазначених земельних ділянок питання вирішується в судовому порядку. Тобто норма даних статтей насамперед регулює сільськогосподарську діяльність, що не співпадає з заявленими вимогами позивача. У своєму позові та додадкових пояненнях, також позивач неодноразово посилається на Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. № 7 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 2 від 19.03.2010 р. та стверджує, що відповідно до п.7 даної постанови судам слід мати на увазі, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Позивач також вважає, що при вирішення виниклих цивільно-правові відносин суд повинен керуватися п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. № 7 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 2 від 19.03.2010 р., якою передбачено, що вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до статті 156 ЗК, статті 1166 ЦК така шкода відшкодовується у повному обсязі. Тобто позивач вважає, що він як власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК). Проте суд також негативно ставиться до таких доводів позивача, оскільки в судовому засіданні не були встановлено обставин, які б могли підтвердити порушене відповідачем прав позивача. Тобто фактично в судовому засіданні було встановлено, що обумовлені обставини, не стосуються відповідача, а сам позивач навмисно створює обставини, щоб перекласти вину на відповідача з кінцевим результатом в рахунок не отриманих коштів заволодіння його земельною ділянкою, оскільки вимогу про стягнення не отриманого прибутку позивач повинен був висувати до відповідальних осіб. Аналізуючи пояснення позивача, судом повністю були встановлені всі обставини справи, відповідно до яких суд вважає доводи позивача надуманими та необґрунтованими, а саму позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed