Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати дійсним договір нерухомого майна № Н-1206 від 05.10.2001 року, укладений з відповідачем на Одеській Універсальній Товарній Біржі «Центр» купівлі-продажу. Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі зазначеного договору позивач придбав право власності на 10/100 частин квартири [ADDRESS]. Цей договір був укладений на Одеській Універсальній Товарній Біржі «Центр». На час укладення договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами. Між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленість про всі істотні умови угоди і відбулося повне виконання договору. Позивач сплатив відповідачу обумовлену вартість квартири. У подальшому укладений договір купівлі-продажу був зареєстрований в органах БТІ та РОН м. Одеси. На цей час відсутність нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу не дає позивачу можливості реалізувати своє право власності на квартиру. У судове засідання представник позивача не з'явилася, однак подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглядати справу за її відсутністю, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник Приватного виробничо-комерційного підприємства «Легенда» у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутністю не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Вивчивши письмові докази у справі, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, 05.10.2001 року між [PERSON] та, з іншого боку, Приватним виробничо-комерційним підприємством «Легенда» в особі Романчука Михайла Леонідовича, який діяв на підставі довіреності, було укладено договір купівлі-продажу 10/100 частин квартири [ADDRESS]. Зазначені 10/100 частин квартири належали Приватному виробничо-комерційному підприємству «Легенда» на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 04.08.1998 року № 1/98 між ПВКП «Легенда» і ВАТ «Кислородмаш», зареєстрованого Одеським МБТІ та РОН 10.08.1998 року під № 3233 стор. 190 кн. 17 м/с. Зазначений договір купівлі-продажу квартири відповідно до вимог, передбачених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», був зареєстрований на Одеській Універсальній Товарній Біржі «Центр» в «Журналі реєстрації договорів по об'єктам нерухомості», за № Н-1206 від 05.10.2001 року. 24.12.2001 року право власності [PERSON] на зазначену квартиру було зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації під № 139 доп., стор. 155-р, № 3233. Оскільки спірні відносини між сторонами виникли у 2001 році, то враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, яка була чинна станом на 05.10.2001 року, тобто на дату укладення договору, передбачала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Право власності на зазначену квартиру за [PERSON] було зареєстровано відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року. Надаючи оцінку відносинам, які виникли між сторонами, та проводячи їхню правову кваліфікацію, суд вважає, що Закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини, що випливають із приводу членства в товарній біржі, прийнятий пізніше, ніж ЦК УРСР 1963 року, а тому до прийняття ЦК України та зміни інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятого закону, а також правилом про пріоритет застосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання у спірних правовідносинах. Зазначені принципи правозастосування підтверджуються рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України № 1-7/99. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, позивач повністю виконав умови договору, сплативши відповідачу обумовлену вартість квартири, проте відповідач ухилився від нотаріального оформлення угоди. У зв'язку з цим суд застосовує правову конструкцію ст. 47 ЦК УРСР для визнання факту дійсності договору. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що позивач проживає у спірній квартирі по теперішній час, право власності на цю квартиру було зареєстровано за позивачем в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність порушень чинного на час укладення договору купівлі-продажу законодавства, принципу неприпустимості позбавлення права власності, суд задовольняє позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Outcome: approved