Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення незаконно отриманих виплат. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що мати відповідача [PERSON], [INFO], яка мешкала за адресою: вул. [ADDRESS], знаходилась на обліку та отримувала пенсію у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відповідно до ст.29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262 у разі втрати годувальника. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 31.05.2013 року через засоби факсимільного зв'язку від відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції Дніпропетровської області був отриманий список померлих пенсіонерів, які знаходилися на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримували пенсію. Відповідно до зазначеного списку [PERSON] померла [INFO] року, тому Головним управлінням було припинено виплату пенсії на ім'я [PERSON] з 01.06.2013 року. 05.06.2013 року на виконання вимог Договору від 25.08.2009 року №15/117/59, укладеного між Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та ВАТ «Державний ощадний банк України», позивачем направлено на адресу банку Розпорядження про повернення переплати пенсії з розрахункового рахунку померлої пенсіонерки [PERSON] у розмірі 69 255 грн. 14 коп. за вих. №11398/10/30. На зазначене розпорядження ВАТ «Державний ощадний банк України» 12.06.2013 року направив відповідь за вих. №124, відповідно до якої було повідомлено про неможливість виконання листа позивача від 04.06.2013 року №11398/10/30 у зв'язку з тим, що кошти за період з 01.12.2007 року по 31.03.2013 року були отриманні за дорученням (повернуто лише пенсію за період з 01.04.2013 року по 30.06.2013 року у сумі 3674,28 грн.). 03.07.2013 року відповідач [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою, в якій погодився із сумою переплати пенсії в розмірі 65 580 грн. 86 коп., також підтвердив, що він отримав зазначену суму пенсії та зобов'язався повернути її у повному обсязі шляхом перерахування на рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області грошових коштів у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень кожного місяця протягом 2013-2017 років. На виконання взятих на себе зобов'язань відповідачем на рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у період з 01.12.2007 року по 14.05.2015 року було перераховано 47 225,88 гривень в рахунок переплаченої пенсії померлої [PERSON]. Посилаючись на те, що на теперішній час відповідачем не сплачено решту переплаченої суми пенсії померлої [PERSON] у розмірі 22 029,26 гривень, чим заподіяно матеріальну шкоду, тому позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області суму переплати виплаченої померлій [PERSON] пенсії у розмірі 22 029,26 гривень. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що його літня мати [PERSON] перебувала на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області та їй було призначено пенсію за віком, яку за довіреністю він отримував через відділення ВАТ «Державний ощадний банк України». [PERSON] померла [INFO] року, актовий запис №9354. Отримуючи кошти у ВАТ «Державний ощадний банк України» вже після смерті [PERSON], відповідач вважав їх статками його матері, які були накопичені нею за життя, чи можливо заощадженнями, які були накопичені ним за період СРСР. Однак пізніше його викликали до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області та повідомили про переплату, з якою він погодився та надав заяву, де підтвердив факт отримання ним переплати по пенсії його померлої матері [PERSON] у сумі 65 580,86 гривень та зобов'язався її повернути. Повернувши на рахунок позивача переплачену пенсію у сумі 47 225,88 гривень, яку відповідач сплатив у період з 2007 року по 2015 рік, через брак коштів припинив виплату. Відповідач зазначив, що вважає строк позовної давності для звернення до суду із даними позовними вимогами таким, що сплинув, тому просив суд відмовити позивачу у позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у позові відмовити, наданими запереченнями зазначив про відсутність вини відповідача у заподіянні матеріальної шкоди, вважає винними особами у даній ситуації органи РАЦС, які не виконали свій обов'язок у повідомленні упродовж десятиденного строку органи Пенсійного фонду про смерть [PERSON], працівників Пенсійного фонду, які продовжували нараховувати пенсію померлій [INFO] року [PERSON], а також працівників ВАТ «Державний ощадний банк України», які продовжували видавати пенсію [PERSON] за довіреністю її сину - відповідачу [PERSON] після [INFO] (дня смерті довірителя), тобто в той час, коли припинилось представництво за довіреністю. Також представник відповідача зауважив на відсутності доказів на підтвердження отримання позивачем інформації від органів РАЦС про смерть [PERSON] лише тільки у 2013 року, тому просив суд застосувати строк позовної давності у три роки від дня смерті померлої [INFO] року [PERSON], вважаючи його днем початку перебігу позовної давності, який відповідно сплинув 20.11.2010 року, у зв'язку із чим просив відмовити у позові, оскільки позивач не звертався до суду із клопотанням про поновлення строку та з доказами поважності причин його пропуску. Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], яка мешкала за адресою: [ADDRESS], знаходилась на обліку та отримувала пенсію у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відповідно до ст.29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262, у разі втрати годувальника. Пенсійні виплати [PERSON] отримувала на підставі договору №15/117/59 від 25.08.2009 року обслуговування карткового рахунку, укладеного Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області з ВАТ «Державний ощадний банк України». [INFO] року [PERSON] померла, актовий запис № 9354. На виконання договору №15/117/59 від 25.08.2009 року про обслуговування карткового рахунку ВАТ «Державний ощадний банк України» було перераховано на поточний картковий рахунок одержувача коштів [PERSON] [NUMBER], відкритого ТВБВ №1000/0613 філії ДОУ АТ «Ощадбанк» наступні суми: у період 01.12.2007 року по 31.12.2007 року - 595,34 грн., 01.01.2008 року по 31.12.2008 року 11 074,92 грн., з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року у сумі 11 333,10 грн., 01.01.2010 року по 31.12.2010 рок - 12 058,20 грн., 01.01.2011 року по 31.12.2011 року у сумі 12 247,98 грн., з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року у сумі 14 597,04 грн., з 01.01.2013 року по 30.06.2013 року у сумі 7 348,56 грн., а всього на загальну суму 69 255,14 грн., які розпорядженням про повернення коштів від 05.06.2013 року, направленим Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на адресу ТВБВ №10003/0643 філії ДОУ АТ «Ощадбанк», повинні бути повернуті на рахунок Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області [NUMBER] (а.с. 17). На зазначене розпорядження ВАТ «Державний ощадний банк України» 12.06.2013 року направив відповідь за вих. №124, відповідно до якої було повідомлено про неможливість виконання листа позивача від 04.06.2013 року №11398/10/30 у зв'язку з тим, що кошти за період з 01.12.2007 року по 31.03.2013 року були отримані за дорученням, та повернуто лише пенсію за період з 01.04.2013 року по 30.06.2013 року у сумі 3674,28 грн. (а.с. 18). 03.07.2013 року відповідач [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою, в якій погодився із сумою переплати пенсії в розмірі 65 580 грн. 86 коп., також підтвердив, що він отримав зазначену суму пенсії у касі банку та зобов'язався повернути її у повному обсязі шляхом перерахування на рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області грошових коштів щомісячно у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень кожного місяця протягом 2013-2017 років (а.с. 19). На виконання взятих на себе зобов'язань відповідачем на рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у період з 01.12.2007 року по 14.05.2015 року було перераховано 47 225,88 гривень в рахунок переплаченої пенсії померлої [PERSON]. Після припинення відповідачем сплати вказаної суми, з метою досудового врегулювання спору Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зверталось до відповідача з листами від 09.12.2015 року №31283/03/01, 25.01.2016 року №1709/03/01, 13.05.2016 року №11791/03/01, 21.06.2016 року №15226/03/01, 25.07.2016 року №18656/03/01, 28.10.2016 року №27119/03/01, 29.11.2016 року №29971/03/01 та 24.03.2017 року №7475/03/01, в яких просило останнього сплатити залишок несплаченої суми переплати пенсії в розмірі 22029,26 грн. шляхом перерахування зазначеної суми на рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Вимоги відповідачем були залишені без задоволення. Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належність та допустимість доказів регламентуються ст.ст. 77, 78 ЦПК України за якими, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.190 ЦК України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. До таких речей відносяться гроші. Відповідно до вимог ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди. Згідно зі ст.1166 ЦК України, шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно зі ст.25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. У ході судового розгляду судом встановлено, що відповідачу [PERSON] було достовірно відомо про смерть його матері [PERSON], пенсія якої отримувалась ним у відділенні ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», за дорученням від неї. Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть [PERSON] від 28.11.2007 року, актовий запис №9354, а також особистими поясненнями в ході судового розгляду відповідача [PERSON], його представника [PERSON] та свідка [PERSON], який підтвердив, що відповідача викликали до пенсійного фонду з приводу переплати пенсії його матері. Після смерті [PERSON], починаючи з грудня 2007 року по червень 2013 року, відповідачем були отримані грошові кошти через відділення ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», на загальну суму 69 255,14 гривень, про що ним було повідомлено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в заяві від 03.02.2013 року за вх. 11469/39-13 (а.с. 19). Грошові кошти на суму 65 580,86 гривень в заяві від 03.02.2013 року за вх. 11469/39-13 визнані відповідачем [PERSON], як переплата пенсії на ім'я його померлої матері [PERSON], та була отримана ним у період з грудня 2007 року по червень 2013 року. Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, суд вважає, що оскільки правоздатність померлої [PERSON] припинилась в момент її смерті, то починаючи з грудня 2007 року припинилось і її право на отримання пенсії. При цьому відповідачем не надано суду доказів на підтвердження іншого походження отриманої ним суми у розмірі 69 255,14 гривень, про що ним було повідомлено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у своїй заяві від 03.02.2013 року № 11469/39-13, він визнав неправомірність отримання коштів та сплатив частину коштів у сумі 47 225,88 гривень. За таких обставин суд вважає, що внаслідок неправомірних дій з боку відповідача у вигляді неправомірного отримання коштів, які адресовані як пенсія його покійній матері, та недоплати (неповернення) Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області решти суми 22 029,26 гривень в рахунок переплаченої пенсії померлій [PERSON] у сумі 69 255,14 гривень, позивачу завдана матеріальна шкода. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем правильно обраний спосіб захисту та у зв'язку з цим з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню завдана матеріальна шкода в сумі 22 029 (двадцять дві тисячі двадцять дев'ять) гривень 26 копійок. До посилань відповідача з приводу необізнаності про походження вказаних коштів та підстави їх виплати, суд ставиться критично, оскільки у судовому засіданні він особисто пояснив, що на даному рахунку наявні були тільки кошти для виплати пенсії його матері та цей рахунок був спеціально відкритий для пенсійних виплат. Таким чином, посилання відповідача на можливе отримання інших заощаджень як його особистих за часів СРСР, так і його матері, спростовуються вищевказаними поясненнями. Згідно зі ст.252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Стосовно заяви відповідача та його представника [PERSON] про застосування строку позовної давності та відмови у позовних вимогах через його пропуск, суд вважає зазначити, що відсутні підстави для її задоволення, оскільки відповідно до даних розрахунку на доплату пенсії, отриманої [PERSON] за період з 01.12.2007 року по 30.06.2013 року за видом перерахунку: «переплата», складеним Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 22.03.2017 року (а.с. 20,21), [PERSON] визнав неправомірність отримання коштів, зобов'язався повернути кошти та останній платіж [PERSON] на користь позивача був здійснений за платіжним дорученням @2PL930352 від 14.05.2015 року, тому трирічний строк позовної давності для звернення позивача до суду мав би сплинути тільки 14.05.2018 року. Позов до суду було подано 21.06.2017 року, що виключає пропуск передбаченого законодавством трирічного строку позовної давності для звернення до суду з позовом про захист порушених прав та інтересів. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі розміром 704,80 гривень.

Outcome: approved