Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог він зазначив, що з 1998 року він перебував з відповідачем у громадянському шлюбі, а з 28 грудня 2007 року вони зареєстрували шлюб, під час якого ними придбано наступне майно: автомобіль марки «Mazda», модель E2200, тип ТЗ фургон малотоннажний-В, 1993 року випуску та гараж № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Юг», розташованому за адресою: смт. Ювілейне, вул. Теплична, 18. У порядку ст. 31 ЦПК України позивач уточнював позовні вимоги. Згідно уточненої позовної заяви від 01 квітня 2014 року позивач просив визнати за ним право володіння на вищевказаний гараж, автомобіль залишити за відповідачем, а також стягнути з відповідача витрати на юридичну допомогу та розподілити судові витрати між сторонами на підставі ст. 88 ЦПК України. У червні 2014 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації, яка була прийнята судом та об'єднана в одне провадження з первісною позовною заявою згідно ухвали суду від 16 червня 2014 року. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначила, що з 1998 по 2000 рік вона проживала з позивачем без реєстрації шлюбу, ніякого майна, що підлягає поділу, набуто не було. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві, просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. Відповідач за первісним позовом [PERSON] заперечувала проти первісного позову, посилаючись на обставини зазначені у зустрічній позовній заяві. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 04 липня 2014 року пояснила, що вона працювала приватним підприємцем на Березинському ринку, підтвердила, що відповідач [PERSON] брала грошові кошти в розмірі 10000 доларів США у своєї матері для придбання автомобіля «Мазда» та гаражу. Свідок [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], у судовому засіданні 04 липня 2014 року зазначила, що вона надала відповідачу грошові кошти на придбання автомобіля «Мазда» та гаражу у зв'язку з тим, що цих грошових коштів не вистачило, відповідач додала грошові кошти для придбання цього майна. Сторони на момент придбання майна проживали разом, користувалися ним, тому самостійно вирішували, за ким з подружжя воно буде зареєстроване. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 04 липня 2014 року підтвердив, що позивач працював на ринку, привозив та відвантажував товар. Вислухавши думку учасників процесу, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази в сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 28 грудня 2007 року, зареєстрованому виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28 грудня 2007 року (а.с. 5). Згідно довідки від 04 листопада 2013 року (а.с. 6) [PERSON] є членом гаражного кооперативу «Юг» за адресою: смт. Ювілейне, вул. Теплична, 18 на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної ради народних депутатів № 39 від 29 вересня 1993 року. Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4. 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попередньою внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій. а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» N 11 від 21.12.2007 р. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З урахуванням встановленого ст 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та вимог ст.143 цього Кодексу, суд не вправі призначати експертизу для встановлення дійсної вартості майна за власною ініціативою без відповідного клопотання сторін, а тому в даному випадку суд ухвалює рішення по наявним у справі доказам. Позивач просить визнати право володіння на вказаний гараж в порядку поділу майна подружжя, Відповідно до ст. 84 ЦК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно із положенням ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акт прийому-передачі виконаних робіт та ін.), а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам закону. Надана позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу угода про надання правової допомоги, укладена між фізичною-особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] (а.с. 44-45), без зазначення дати її укладення, не є достатнім доказом оплати гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги. Такими документами можуть вважатись договір про надання правової допомоги, укладений до початку надання допомоги, акт прийому-передачі виконаних робіт, квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку, оформлених у встановленому законом порядку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, у зв'язку із недоведеністю належними та допустимими доказами складу та розміру витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги. У зустрічній позовній заяві відповідач по первинному позову просить встановити факт її проживання однією сім'єю з позивачем без реєстрації шлюбу в період з лютого 2005 року по 28 грудня 2007 року. Відповідно до п. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення факту, пов`язаного з вирішенням спору про право, повинні розглядатися в позовному провадженні. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 20 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. З огляду на зазначене, суд вважає, що підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з лютого 2005 року по 28 грудня 2007 року відсутні. Так, доказами при вирішення питання про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу можуть слугувати: - свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний батьком дітей; - виписки з погосподарських, домових книг про прописку чи вселення; - заяви, анкети квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких видно, що подружжя вважали себе чоловіком та дружиною, турбувались один про одного; - докази про спільне придбання майна, як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); - довідки житлових організацій, вилучних комітетів, сільрад про спільне проживання та ведення господарства, єдиний бюджет. Між тим, відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру , земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. На момент розгляду справи умови для здійснення поділу майна у тому вигляді, як це вимагає відповідач за первісним позовом, відсутні, грошова компенсація з боку позивача за первісним позовом на депозитний рахунок суду не внесена. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення у цій частині позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed