Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в провадженні Ірпінського міського суду знаходиться цивільна справа № 367/5950/14Ц за моїм позовом до [PERSON] про розірвання договору дарування квартири [ADDRESS], внаслідок що остання з грудня 2005 р. почала вчиняти зі мною сварки, бійки, погрожувала мене вбити, виганяла мене з квартири. Наслідком таких відносин виявилось те, що відповідачка стала зустрічатись з громадянином [PERSON] який постійно підстрікав відповідачку в скоєнні проти мене неправомірних дій. Квартиру № 69 я придбала за свої особисті кошти в 2004 році в якій проживала разом з відповідачкою. На той час відносини між нами були нормальні, відповідачка моя дочка на яку я надіялась,що остання мене буде доглядати та допомагати мені коли я не матиму можливості надавати собі в старості раду. Позивач вирішила подарувати відповідачці квартиру, щоб вона стала власником та допомагала матеріально на сплату комунальних послуг, про що повідомила відповідачку. З відповідачкою домовились, що позивач дарує квартиру № 69, а відповідач буде доглядати коли захворію, та буде до мене чемно відноситись, що разом будемо проживати в квартирі. Про умови договору дарування ми між собою домовились, відповідачка дала мені згоду на ті умови, запевнила мене, що будемо жити в мирі та злагоді, тому 09. 04. 2005 р. подарувала відповідачці квартиру і відносини між нами не змінились до того часу поки відповідачка в грудні м-ці 2005 р. без моєї згоди вселила в квартиру № 69 [PERSON], як співмешканця , заявивши мені, що це її чоловік , так, як вона власник квартири то моєї згоди на вселення в квартиру співмешканця непотрібно. Після заселення [PERSON] відносини між мною та відповідачкою погіршали. В 2008 р. відповідачка зареєструвала шлюб з [PERSON], після чого мені не стало місця в квартирі, відповідачка та її чоловік почали до мене приміняти силу , виганяти мене з квартири, постійно влаштовували сварки, та заявляла , що я в квартирі ніхто. Таке знущання наді мною я терпіла багато років, надіялась, що вона припинить неналежне відношення до мене, про що могла тільки розповісти своїм знайомим та дочці, яка проживає в Києві, але коли Відповідачка 03. 02. 2012 р. влаштувала сварку, своїми хуліганськими діями, порушували мій спокій та нанесла мені тілесні ушкодження. Вимушена була звернутись до міліції зі скаргою, але до неї ніяких мір реагування не було прийнято, останні зрозуміли свою безнаказанність, продовжували наді мною знущатись. 10. 03. 2012 р. відповідачка вчинила зі мною сварку кинулась до мене з бійкою, я захищалась, але остання мене вдарила по руці та переломила пальці лівої руки, спричинила мені легкі тілесні ушкодження. Позивачка звернулась до міліції, щоб притягнути мою дочку до відповідальності, яка наді мною створює насильство, але ніякого реагування з боку міліції не було. 27. 07. 2013 р. моя дочка знову побила мене по голові, я захищалась, вона знову мені перебила фалангу третього пальця лівої кісті. 25. 10. 2014 р. мене знову побила дочка я звернулась з заявою в РОВД, але дільничний який прибув на місце події порадив мені не писати заяви на дочку та її чоловіка бо вони мої рідні діти. Постійно відповідачка погрожує мене викинути з балкону, або здати в божевільню, тому коли я знаходжусь в квартирі разом з дочкою , то у мене появляється страх , що вона дійсно мене викине з балкону. Враховуючи такі негативні відносини відповідачки до мене на протязі багатьох років, я зрозуміла, що я допустила помилку подарувавши квартиру відповідачці , замість подяки , отримала погрози, лайки, бійки, нанесення мені тілесних ушкоджень. Тому я свідомо вирішила звернутись до суду, розірвати договір дарування квартири № 69. Вважаю, що є всі правові підстави розірвати договір дарування внаслідок примінення відповідачкою до мене неправомірних дій Вважає що перебіг позовної давності, яка застосовується до вимог про розірвання договору дарування мною не пропущено, тому що з 2012 по 2014 рік до мене постійно були примінені насильницькі дії. Останній раз до мене примінено насильство 25.10.2014 р. після того, як моя позовна заява знаходиться в Ірпінському міському суді. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає,що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 725 ЦК України передбачено, що договором дарування може бути встановлений обовязок обдарованого вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення ( передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не предявляти вимог до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдарованого виконання покладеного на нього обовязку на користь третьої особи. У разі смерті дарувальника, оголошення його померлим , визнання безвісно відсутнім чи недієздатним виконання обовязку на користь третьої особи має право вимагати від обдарованого особа, на користь якої встановлений цей обовязок. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, доказуванню підлягає наявність помилки [PERSON] у розумінні правочину, його наслідків, прав і обов`язків сторін. Із договору дарування від 09.04.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдаровуваним, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] ( а.с. 6) Зі змісту пункту 8 зазначеного договору вбачається, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладався між сторонами договору, роз'яснені їм нотаріусом. Крім того, дарувальник стверджував ( п. 7 Договору ) що дарування відповідає дійсним намірам і не носить характеру нікчемного та удаваного, а також не є зловмисним. Наведене свідчить, що позивач, звернувшись до нотаріуса з проханням посвідчити угоду, бажав укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, або інше. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача, що вона помилялася щодо характеру самої нотаріальної дії, не підтверджено будь-якими доказам. Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що договір дарування спірної квартири було укладено [PERSON] внаслідок помилки або інших обставин, у задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним належить відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed