Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою в якій просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 64940 грн., посилаючись на те, що товариство є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності та платності. 06.02.2016 року [PERSON] у встановленому п.п. 4.1, 4.2. Правил порядку оформила заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки. На підставі заповненої відповідачем заявки, 06.02.2016 року між товариством та відповідачем було укладено договір позики №10065. Відповідно до умов договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 2000 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позивач належним чином виконав умови договору позики, але відповідач отримані грошові кошти в передбачені строки не повернула, внаслідок чого в останньої утворилась заборгованість за договором позики зі сплати основних процентів та прострочених процентів. Заборгованість відповідача за договором позики, становить 64940 грн., з яких по основним процентам за період з 06.02.2016 року по 21.05.2018 року становить 31780 грн., а по простроченим процентам 31 160 грн. Ухвалою від 31.08.2018року відкрито провадження по справі та визначено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2018 року позовні вимоги було задоволено та стягнуто з [PERSON] суму боргу за Договором позики № 1006555 від 06.02.2016 року у розмірі 64940 гривень та судові витрати на сплаті судового збору у розмірі 1762 гривень. 21.10.2019 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2020 року заочне рішення суду від 26.10.2018 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач у судове засідання не з`явилася, причину не явки суду не повідомила, про час та день судового засідання повідомлялася. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі, просить у задоволенні позову відмовити, при цьому надавши письмові в яких зазначив, що вважає позовні вимоги ТОВ «Веллфін» в частині стягнення процентів за межами строку кредитування безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того зазначає, що відповідач не отримувала кредит, тому вважає, що позивач повинен довести що саме відповідач є особою, яка є держателем платіжної картки та яка отримала грошові кошти. Також зазначив, що ТОВ « Веллфін» не надано належних доказів на підтвердження укладення між товариством і відповідачем договору позики та отримання останньою коштів у позику. З урахуванням вказаного вище, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі матеріалів наданих суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши подані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] оформила до ТОВ «ВЕЛЛФІН» електронну заявку для отримання позики, шляхом заповнення всіх обов`язкових полів заявки. На підставі заповненої відповідачем заявки, 06.02.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 10065, невід`ємною частиною якого є Правила. Згідно з п. 1.1, 1.3 договору позики, ТОВ «ВЕЛЛФІН» надав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 2000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Позика надана строком на 15 днів. Відповідач [PERSON] відповідно до п.1.5. договору зобов`язалася повернути позику та сплатити проценти за користування позикою в розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 50 грн. за перший день користування позикою, 1,9 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 договору. Реєстрація відповідача на сайті позивача, подання нею заповненої заявки на отримання позики, підтвердження позивачем заявки на отримання позики у передбачений п. 4.9 Правил спосіб, вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що відповідач була ознайомлена з усіма істотними умовами отримання позики, а договір позики було укладено та підписано в електронній формі, що у відповідності до чинного законодавства вважається таким, що прирівнюється до договору у письмовій формі. Відповідач [PERSON] як зазначив позивач, не виконала свої зобов`язання за договором позики, внаслідок чого в нього виникла заборгованість. Згідно розрахунку, станом заборгованість становить 64940 грн., з яких по основним процентам за період з 06.02.2016 року по 21.05.2018 року становить 31780 грн., а по простроченим процентам 31 160 грн. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1). Вимоги до письмової форми правочину встановлені статтею 207 ЦК України, за змістом якої, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2). Відповідно до ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2). Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів регламентуються Законом України «Про електронну комерцію». Пунктом 7 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Згідно з ст. 11 вказаного вище Закону, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч.1). Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч.3). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію»). З матеріалів справи вбачається, що договір позики №10065 від 06.02.2016 року підписаний відповідачем (позичальником) шляхом заповнення одноразового ідентифікатору (паролю) у відповідності до норм ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на викладене вище, підписаний [PERSON] , шляхом заповнення одноразового ідентифікатору (паролю) договір позики № 10065 від 06.02.2016 року укладений з дотриманням порядку укладення електронних договорів, а тому прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Крім того, суд приймає до уваги, що [PERSON] пройшла реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції ТОВ «ВЕЛЛФІН», шляхом заповнення ряду своєї конфіденційної персональної інформації, в тому числі реквізитів паспорту, адреси, телефону, електронної пошти, сімейного стану, номеру банківської картки для перерахування коштів, і таким чином підтвердження товариством заявки на отримання позики у передбачений Правилами спосіб, вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що [PERSON] була ознайомлена з усіма істотними умовами отримання позики, а Договір позики було укладено та підписано в електронній формі, що в силу приписів ст. 6, 27 ЦК України, ст. 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію» вважається таким, що прирівнюється до договору у письмовій формі. З приводу оскарження договору, або визнання його недійсним, позивач до суду не звертався, оскільки таких даних матеріали, додані до справи, не містять. З матеріалів справи вбачається, що зобов`язання з надання відповідачу позики в сумі 2000 грн. виконані ТОВ «ВЕЛЛФІН» в повному обсязі. Відповідач не надала суду доказів на спростування цієї обставини чи ненадходження на картку 06.02.2016 року грошових коштів в сумі 2000 грн. Згідно з статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договором позики № 10065 від 06.02.2016 року, а саме п. 1.2, 1.3. встановлено, що позика надається строком на 15 днів, а тому строк дії договору становить 15 днів. Оскільки в договорі № 10065 від 06.02.2016 зазначений строк дії договору, який не може бути безстроковим і безмежним, суд виходить з строку його дії терміном 15 днів. Таким чином, [PERSON] , не повернувши суму позики 21.02.2016 року, порушив умови договору № 10065 від 06.02.2016 року, і у ТОВ «ВЕЛЛФІН» виникло право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Надаючи правову оцінку заявленому розміру заборгованості, суд звертає увагу на наступне. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Як було зазначено вище, умовами укладеного між сторонами договору позики, зокрема в п.1.3, був встановлений 15 денний строк повернення позики, а графіком розрахунків датою погашення позики визначено 21.02.2016 року, то сума процентів за користування кредитом складає 582 гривень. Між тим, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. Таким чином, право позивача нараховувати передбачені договором проценти за позикою припинилось 21.02.2016 року, щодо стягнення процентів після 21.02.2016 року (закінчення строку кредитування), то суд вважає в цій частині позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постановах у справі №444/9519/12 від 04.07.2018 року, у справі №310/11534/13-ц від 31.10.2018 року, у справі №202/4494-16-ц від 31.10.2018 року. Таким чином, ТОВ «ВЕЛЛФІН», як позикодавець, відповідно до ст.1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим процентам за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 21.02.2016 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з [PERSON] на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» необхідно стягнути заборгованість за процентами за користування позикою в межах строку кредитування за період з 06.02.2016 року по 21.02.2016 року в погодженому сторонами розмірі відсотків, що становить 582 грн., а тому загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню у судовому порядку, становить 582 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог, необхідно відмовити. Щодо стягнення з відповідача судових витрат. Судом встановлено, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009,п.80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1762 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 774 від 09.07.2018 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати, які пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно частці задоволених позовних вимог, а саме в сумі 15 грн.79 коп..

Outcome: partial