Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі- продажу нерухомості № Н6-375 від 04.07.1996 року, укладеного на Харківській товарній біржі, йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Після придбання квартири, право власності на неї зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 15.07.1996 року за реєстровим № П-7-7287, за [PERSON] . З 18.02.1995 року по 07.12.2006 року [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від даного [INFO] шлюбу в них народився син - [PERSON] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.12.2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, місце проживання на той час неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] було визначено з матір`ю [PERSON] . Після розірвання шлюбу, починаючи з 2006 року спільний син [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає, місце його проживання невідоме. Після досягнення сином повноліття, [PERSON] з реєстраційного обліку в добровільному порядку не знявся, місце його проживання невідоме. З Інформаційної довідки отриманої з Реєстру територіальної громади м. Харкова про осіб місце проживання/перебування від 03.06.2019 року, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано двоє осіб: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації більше року, починаючи з 2006 року без поважних причин, не сплачує за комунальні послуги, житловою площею не цікавиться, в утриманні житла участі не бере, його особисті речі в квартирі відсутні. Перешкод в користуванні житловим приміщення ні позивачем ні іншими членами сім`ї відповідачу не чинилися. Будь-які договірні відносини щодо користування спірною квартирою відсутні між сторонами. Реєстрація відповідача в спірному житловому приміщенні, порушує права позивача, як власника квартири. Позивач надав суду заяву, в якій просив суд справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать матеріали справи, про причини неявки суду не повідомив.Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідачем у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подавався. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу нерухомості № Н6-375 від 04.07.1996 року, укладеного на Харківській товарній біржі, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Після придбання квартири, право власності на неї зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 15.07.1996 року за реєстровим № П-7-7287, за [PERSON] 18.11.2019 року право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] . З 18.02.1995 року по 07.12.2006 року позивач [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було зареєстровано в Палаці одруження «Центральний» м. Харова, актовий запис № 215. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.12.2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням суду місце проживання на той час неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] було визначено з матір`ю [PERSON] . З Інформаційної довідки отриманої з Реєстру територіальної громади м. Харкова про осіб місце проживання/перебування від 03.06.2019 року, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано двоє осіб: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] зареєстрований та фактично проживає в спірному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до актів від 03.01.2019 року та 25.06.2019 року, складених мешканцями (сусідами), які проживають в квартирах [ADDRESS] та [ADDRESS] : [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , в спірній житловій квартирі за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] не проживає починаючи з 2006 року, його особисті речі в квартирі відсутні. За вказаною адресою зареєстрований та проживає власник квартири [PERSON] . Відповідач з власником квартири, спільним побутом не пов`язаний, після припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] , відповідач вибув із спірного житлового приміщення. Будь-які договірні відносини щодо користування вказаним житловим приміщенням між позивачем, як власником квартири, та відповідачем відсутні. З відповіді адміністрації КНП «Міська поліклініка № 9» Харківської міської ради за № 1650 від 16.10.2019 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу з лікарями вказаного закладу не укладав. За останні три роки викликів лікарів за вказаною адресою від [PERSON] не зафіксовано. Медична карта амбулаторного хворого в реєстратурі закладу відсутня. Реєстрація відповідача [PERSON] порушує права позивача [PERSON] , як власника квартири, в зв`язку з чим є підстави для усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності на вказане нерухоме майно шляхом позбавлення відповідача [PERSON] права користування вказаним житлом. Так, у відповідності до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ч. ч. 1, 2 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з цим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Звернення позивача [PERSON] до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування відповідача житловим приміщенням - є однією із форм захисту власником своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У відповідності до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України право на користування житлом відповідно до закону мають лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Пунктом 4 частини 1 та частиною 2 статті 406 Цивільного кодексу України встановлено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, право відповідача [PERSON] на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] є похідним від права власності позивача [PERSON] на вказане нерухоме майно. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає разом з позивачем за місцем своєї реєстрації, спільне господарство з позивачем не веде, участь в утриманні квартири не приймає та його особистих речей в квартирі за вказаною адресою немає, а тому в силу його формальної реєстрації у спірній квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу, він створює перешкоди позивачу в користуванні належною йому квартирою та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому нерухомим майном, як складовими частинами права власності, у зв`язку з чим, маються всі підстави для усунення власнику квартири перешкоди у здійсненні ним права власності, шляхом позбавлення відповідача права користування вказаним житловим приміщенням. В свою чергу, рішення суду про усунення власнику квартири - позивачу [PERSON] перешкоди у здійсненні ним права власності на вказану квартиру шляхом позбавлення відповідача [PERSON] права користування вказаним житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою. Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. При цьому, реєстрація місця проживання не пов`язана з будь-якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованим у квартирі, яка належить позивачу [PERSON] , відповідач [PERSON] не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно вказаної квартири і, відповідно, будучи знятим з реєстрації за вказаною адресою, він ніяких майнових прав не втрачає. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат, суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved