Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 29.09.2007 року до 23.11.2017 року він з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час проживання в зареєстрованому шлюбі 14.05.2013 року на його ім'я була придбана квартира [ADDRESS] за 186467.00 грн. Договір купівлі-продажу оформлені нотаріально та проведено державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартири, вартість її на сьогоднішній день складає 306703.00 грн. В даний час шлюб між сторонами розірвано, а позивач має бажання закріпити за собою право власності на Ѕ частину квартири, а Ѕ частину квартири закріпити за відповідачем. Просить суд визнати квартиру № [ADDRESS] зареєстровану на позивача [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати право власності на Ѕ частку даної квартири за [PERSON], без виділення в натурі; визнати право власності на Ѕ вказаної квартири за [PERSON], без виділення в натурі, а також стягнути з відповідача Ѕ частину понесених ним судових витрат. У судове засідання позивач не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 29 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб відділом РАЦС Звенигородського РУЮ Черкаської області, актовий запис № 159 (а.с.10). Даний шлюб було розірвано 23.11.2017 р., що підтверджується рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області про розірвання шлюбу (а.с.13). Згідно договору купівлі продажу 14.05.2013 року [PERSON] придбав квартиру № [ADDRESS] (а.с.14). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 1ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 постанови Пленум Верховного Суду України у п. 22постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.60,69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлено, що вказана квартира була набута відповідачем за час перебування у шлюбі, що не заперечується відповідачем. Відтак суд вважає, що дана квартира є спільною сумісною власністю сторін та за можливе розподілити її між сторонами. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку, на думку суду, визнання відповідачем позову не суперечить закону, а тому воно не може бути прийняте судом. Враховуючи вищевикладене, надані суду письмові докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення даного позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, при подачі позову позивачем сплачено 3067.12 грн. судового збору та 600 грн. витрати на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Так, як позивач просить стягнути з відповідача половину витрат, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1533.56 грн. судового збору та 300 грн. витрати на правничу допомогу, На підставі викладеного, ст. ст.60,61,68,69,70,72 СК України,ст. 372 ЦК України,

Outcome: approved