Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], згідно якого просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS], мотивуючи вимоги тим, що вони домовились про укладення договору купівлі-продажу вказаного будинку, 07.06.2012р. він сплатив відповідачу за придбання даного будинку 50 000 грн., здійснив оформлення необхідних документів на будинок за власні кошти, але відповідач фактично відмовився укладати з ним договір купівлі-продажу будинку та повертати гроші. Тому позивач просить суд на підставі ст.ст.220 та 392 ЦК України визнати за ним право власності на вказаний будинок. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник на підставі довіреності [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю. Позивач суду пояснив, що вони з [PERSON] домовились про продаж йому житлового будинку [ADDRESS] за 50 000 грн. Вказаний будинок відповідач отримав у спадщину від свого батька, але документів на право власності не оформив. За домовленістю між сторонами 07.06.2012р. відповідач надав позивачу довіреність на вчинення від його імені дій по оформленню спадщини та в той же день він надав [PERSON] на його вимогу грошові кошти за придбання в майбутньому будинку в сумі 50 000 грн., про що [PERSON] склав розписку. Позивач вчинив всі необхідні дії по оформленню документів на будинок за власні кошти, зробив в будинку ремонт, але не оформив документи на земельну ділянку, оскільки строк дії довіреності закінчився. На його вимогу відповідач склав у нотаріуса нову довіреність на ім'я позивача з правом продажу будинку від його імені та виготовлення документів на земельну ділянку, але надав йому тільки її копію, а згодом взагалі її відкликав. На теперішній час відповідач гроші йому не повертає та нотаріальний договорі купівлі-продажу будинку з ним не укладає, хоч і отримав у повному обсязі оговорену між ними суму 50 000 грн. Представник відповідача на підставі довіреності [PERSON] проти позову заперечував, мотивуючи тим, що відповідач дійсно мав намір продати [PERSON] будинок, який він отримав у спадщину, та надав йому довіреність на право оформити документи на будинок. Але відповідач грошей не отримував, розписку не складав. Вважає позовні вимоги такими, що не відповідають закону та не підлягають задоволенню, оскільки договір купівлі-продажу будинку підлягає нотаріальному посвідченню, і до нього не може застосовуватись ст.220 ЦК України. Не підлягає, на його думку, застосуванню і ст.392 ЦК України, оскільки власником будинку до теперішнього часу є [PERSON], а не [PERSON] Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилась у зв'язку з зайнятістю на роботі, будучи повідомленою належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, представників, дослідивши всі докази по справі у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.11-13), який він отримав у спадщину після смерті батька (а.с.14). 07.06.2012р. відповідач [PERSON] надав позивачеві [PERSON] довіреність строком на 1 рік на право від його імені оформить спадщину, яка залишилась після смерті його батька, померлого [INFO]., що складається з вказаного будинку (а.с.16). Тим же числом 07.06.2012р. датована і розписка, складена від імені [PERSON], про отримання ним від [PERSON] грошей в сумі 50 000грн. за вказаний житловий будинок (а.с.10). Оригінал розписки знаходиться у позивача [PERSON] Відповідач [PERSON] через свого представника заперечує справжність цієї розписки та факт отримання ним грошей за будинок. 01.10.2012р. відповідач отримав в нотаріальній конторі свідоцтво по право на спадщину за заповітом після смерті батька на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.14). 27.11.2012р. право власності відповідача на будинок було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.13). 04.09.2013р. відповідач посвідчив в нотаріальній конторі довіреність на ім'я позивача на право продажу належного йому на праві власності житлового будинку по [ADDRESS] та уповноважив позивача оформити документи на земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку (а.с.17), але оригінал цієї довіреності позивачу не дав. 12.12.2013р. дія даної довіреності була припинена за заявою [PERSON] (а.с.60). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили про намір позивача придбати спірний будинок та відповідача його продати позивачу. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Разом з тим, як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України в п. 13 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Як вбачається з матеріалів справи, 07.06.2012 року між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку, що належить на праві приватної власності відповідачу. Але оскільки предметом домовленості сторін провадження була купівля-продаж будинку, тобто нерухомості, тому відповідно до ст. 181, ч. 2 ст. 182, 208, 209, ч. 4 ст. 334, 640 ЦК України договір між сторонами підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно виходячи з вищевказаних роз'яснень такий правочин не може бути визнаний дійсним судом, а на його підставі не може визнаватися право власності. Крім того, з наданих сторонами доказів не вбачається, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу жилого будинку. Що стосується посилання позивача на ст.392 ЦК України як на обраний спосіб захисту своїх майнових прав, то вона також не підлягає застосування, оскільки позивач не є та ніколи не був власником спірного майна.

Outcome: dismissed