Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 08.12.2016 року обґрунтовуючи тим, що 02 червня 2008 року у віці 78 років померла його бабуся (мати його батька) [PERSON]. Останнє зареєстроване місце проживання бабусі було Київська область, Білоцерківський район, село Шкарівка, вулиця Гагаріна, 59. Після смерті бабусі відкрилась спадщина на належний їй житловий будинок садибного типу з господарськими спорудами №59 по вулиці Гагаріна в с. Шкарівка Білоцерківського району Київської області. На час відкриття спадщини було двоє спадкоємців. Перший спадкоємець це син бабусі [PERSON]. Другий спадкоємець це він, її внук, [PERSON], за правом представлення на ту частку спадщини, яка належала б за законом його батькові [PERSON], який помер 03.12.1994 року. Його дядько [PERSON] спадщину після [PERSON] прийняв, але юридично на себе не оформив і свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі не отримав. 07 червня 2016 року його дядько [PERSON] помер. Спадкоємцем після смерті дядька [PERSON] є його донька [PERSON]. Він, являючись спадкоємцем за правом представлення, на частину майна після бабусі [PERSON], зобовязаний був подати в шестимісячний строк, тобто до 02.12.2008 року до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак цього не зробив, оскільки починаючи з 21.03.2008 року і по 20.01.2012 року відбував покарання в установах державної кримінально-виконавчої служби. Даний факт підтверджується довідкою про звільнення серії ЛУГ №002396. Постановою державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 20.10.2016 року №2537/02-31 йому було відмовлено в оформленні спадкових прав на майно бабусі [PERSON], тому просить суд визначити йому додатковий строк терміном три місяці для подання заяви в Білоцерківську районну державну нотаріальну контору про прийняття спадщини після спадкодавця [PERSON], яка померла 02 червня 2008 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити вимоги в повному обсязі. Представник позивача, адвокат за договором, [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити вимоги в повному обсязі та зазначила, що позивач з поважних причин пропустив строк подання заяви про прийняття спадщини, а про порушення своїх прав дізнався лише після отримання 20.10.2016 року постанови нотаріуса про відмову в оформленні спадкових прав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, до суду надала письмові заперечення проти позову, в яких просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на незаконність вимог позивача, їх необґрунтованість та відсутність у відповідача права на звернення до суду. Після смерті 02.06.2008 року її бабусі [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок садибного типу з господарськими спорудами №59 по вулиці Гагаріна в с. Шкарівка Білоцерківського району Київської області. Її батько [PERSON], який постійно проживав зі своєю матірю [PERSON], прийняв спадщину згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, однак за життя не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. 07.06.2016 року її батько [PERSON] помер, за життя він набув право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок, а це право в силу статті 1218 Цивільного кодексу України увійшло до складу його спадщини, яка відкрилась внаслідок його смерті, тому вона набула права на спадщину у вигляді житлового будинку за законом після смерті її батька. Коли позивач перебував у СІЗО, йому не було заборонено листування та надання побачень з близькими, а тому він мав можливість дізнатися про смерть бабусі та надіслати поштою заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори в межах шестимісячного строку, однак позивач необхідних дій для прийняття спадщини не вчинив, до адміністрації СІЗО з цього питання не звертався, ніяких заяв до нотаріальної контори подати не намагався та з родичами листування не проводив. Крім того, відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з довідки про звільнення, позивач перебував в місцях позбавлення волі з 21.03.2008 року по 20.01.2012 року, а до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернувся лише в жовтні 2016 року. Тобто, позивач впродовж майже 5 років після відбуття покарання не використав свого права на спадкування, хоча мав достатньо часу та можливість звернутися з відповідною заявою до нотаріальної контори або з позовом до суду у встановлений законодавством строк. Крім того, в довідці про звільнення позивача вказується, що він прямує до місця проживання в [INFO] та був 23.01.2012 року поставлений на облік СДІМ Білоцерківського РВ, а її померла бабуся [PERSON] проживала в [INFO], тобто поряд. Отже, позивач був обізнаний про смерть бабусі та не мав перешкод для подання заяви про прийняття спадщини або позову до суду вже перебуваючи на волі у межах загальної позовної давності, однак не скористався своїм правом протягом тривалого часу. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи №227/2013, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Ст. 1270 ЦК України обумовлено строк для прийняття спадщини - шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою ст.1220 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що 02 червня 2008 року померла [PERSON], після якої залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку садибного типу з господарськими спорудами №59 по вулиці Гагаріна в с. Шкарівка Білоцерківського району Київської області, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 9,20). Згідно довідки виданої виконкомом Шкарівської сільської ради (а.с.59) померла [PERSON] проживала і була зареєстрована в [INFO], до дня смерті, за вказаною адресою на день смерті спадкодавця був зареєстрований та проживав [PERSON], син. Позивач у справі є онуком померлої, який відповідно до ст.1266 ЦК України за правом представлення має право на ту частину спадщини, яка б за законом належала його батькові [PERSON], який помер 03.12.1994 року, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 7,8,10). Позивач [PERSON], [INFO] зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], що підтверджено копією паспорта ( а.с.3) та довідкою про звільнення з місць позбавлення волі, в якій зазначено, що він прямує до місця проживання в [INFO] та був 23.01.2012 року поставлений на облік СДІМ Білоцерківського РВ (а.с.6) Постановою державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] від 20.10.2016 року №2537/02-31 (а.с.5) [PERSON] відмовлено в оформленні спадкових прав та видачі свідоцтв про право на спадщину на майно, яке залишилося після померлої 02 червня 2008 року [PERSON], оскільки спадщину у встановлений строк спадкоємець не прийняв. На підставі ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Крім того, як розяснено в цьому пункті вказаної Постанови Пленуму, суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачем у такій справі є спадкоємець, яка прийняла спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В п.23 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 розяснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що позивач пропустив строк подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки відбував покарання в Замковій виправній колонії № 58 за вироком Київського обласного суду від 22.06.2001 року, яким був засуджений до 13 років позбавлення волі та за вироком суду від 21.03.2008 року, яким був засуджений, з урахуванням ст. 71 КК України, до 3 років і 10 місяців позбавлення волі. Звільнився по відбуттю строку покарання та 23.01.2012 року поставлений на облік Білоцерківського РВМ, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.6,71). Відповідач заперечуючи проти позову зазначила, що позивачу, який перебував у СІЗО, не було заборонено листування та надання побачень з близькими, а тому він мав можливість дізнатися про смерть бабусі та надіслати поштою заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори в межах шестимісячного строку, однак він необхідних дій для прийняття спадщини не вчинив, до адміністрації СІЗО з цього питання не звертався, ніяких заяв до нотаріальної контори подати не намагався та з родичами листування не проводив, однак не надала до суду жодних доказів в підтвердження зазначених обставин. В п. 24 постанови ПВС України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. В п. 2 Листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини є: тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо. Відповідач в письмових запереченнях посилається на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з довідки про звільнення, позивач, після звільнення з місць позбавлення волі, 23.01.2012 року став на облік Білоцерківського РВМ за місцем проживання: [INFO], а до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернувся в жовтні 2016 року. Також, з матеріалів спадкової справи ( а.с. 34,58- на звороті) вбачається, що позивач [PERSON], який діяв від імені [PERSON], [INFO], на підставі довіреності, посвідченої виконкомом Шкарівської сільської ради 15.05.2013 року за №79 звернувся до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори із заявою, про те, що 02 червня 2008 року померла [PERSON], [INFO], мати [PERSON], яка постійно проживала в [INFO]. Також, в заяві зазначено, що [PERSON] спадщину прийняв так як проживав разом зі спадкодавцем на день смерті, тому просив видати на його імя свідоцтва про право на спадщину за законом. Особу гр. [PERSON] [INFO], встановлено по паспорту серії ЕН 760620, виданому 24.03.2010 року Словяноосербським РВУМВС України в Луганській області. Справжність підпису заявника перевірено. Повноваження представника перевірено за допомогою ЄРД, витяг №24800990. Отже, суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки він міг довідатися про порушення свого права 04.07.2013 року під час звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини від імені свого дядька [PERSON], та звернутись до суду протягом 3 років, тобто до 04.07.2016 року, а звернувся з даним позовом 08.12.2016 року. Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в підтвердження поважності причин пропуску звернення з даним позовом, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог [PERSON]. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати понесені позивачем у разі задоволення позову, однак враховуючи, що в позові відмовлено, судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed