Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що договором купівлі-продажу від 03.12.2007 року відповідачем [PERSON], діючи від імені свого малолітнього сина [PERSON], передано у власність відповідача [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] Вінницького району Вінницької області, та 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0822 га, за кадастровим номером 0520680203:03:002:0012, загальною площею 0,1644 га в межах згідно планом, розташованої в [ADDRESS], Вінницького району Вінницької області. Згідно п.2.1.2 вказаного договору станом на момент його укладання 1/2 частка житлового будинку та 1/2 частка земельної ділянки належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Вінницької районного державної нотаріальної контори від 07.11.2007 року за номером 1-1419, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» 08.11.2007 року в реєстрову книгу № 5, за реєстровим № 252. Вищезазначений правочин був вчинений [PERSON] як законним представником малолітнього на той час [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Медвеже-Вушківської ради Вінницького району Вінницької області № 94 від22.11.2007 року, яким [PERSON] надано дозвіл на продаж 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] Вінницького району Вінницької області, та 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0822 га, за кадастровим номером 0520680203:03:002:0012, загальною площею 0,1644 га в межах згідно планом, розташованої в [ADDRESS], Вінницького району Вінницької області. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 30.10.2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.08.2013 року, задоволено позов [PERSON] до Виконавчого комітету Медвеже-Вушківської сільської ради, визнано протиправним та скасовано вищевказане рішення виконавчого комітету Медвеже-Вушківської ради Вінницького району Вінницької області № 94 від 22.11.2007 року. Тому позивач вважає, що при укладені договору купівлі-продажу від 03.12.2007 року недодержано вимог, встановлених ч.1, 2, 3, 6 ст.203 ЦК України, що є підставою для визнання недійсності правочину. Крім того, на час розгляду справи правовстановлюючі документи [PERSON] втрачені, тому позивач має право на судовий захист у відповідності до ст.392 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав при обставинах, викладених в позовній заяві.. Крім того, зазначив, що після укладення договору купівлі-продажу 27.12.2007 року між відповідачем [PERSON]. та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір, а також укладено іпотечний договір між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачами, згідно якого було передано в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку, що розташовані в [ADDRESS] Вінницького району Вінницької області. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, так як судовим рішенням було скасовано рішення сільської ради про надання дозволу на продаж частини житлового будинку та частини земельної ділянки. В 2012 році позивачу стало відомо, що його право порушено. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнає. Суду пояснив, що коли позивачу було 13 років, його мати [PERSON], діючи в його інтересах, відчужила 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки своїй матері [PERSON] Виконкомом сільської ради було надано на це дозвіл. В подальшому [PERSON] уклала кредитний договір. До цього часу [PERSON] забезпечувала свою дитину всім необхідним. В 2011 році [PERSON] звертався до суду з аналогічним позовом, в задоволенні якого було відмовлено. З договору купівлі-продажу виникли інші правовідносини, а саме: по забезпеченню виконання кредитного договору. Позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування завданої шкоди. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоч в установленому порядку повідомлялася про час і місце судового засідання. Попередньо через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, так як не може являтися в судові засідання через похилий вік. Також в заяві зазначила, що при вирішенні позову покладається на розсуд суду. Представник третьої особи - ПАТ «Кредитпромбанк» за довіреністю Мельник О.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнає при обставинах, зазначених в письмових запереченнях на позовну заяву, наявних в матеріалах справи. Суду пояснила, що 27.12.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір на споживчі цілі в розмірі 1265000 грн. В порядку забезпечення виконання зобов`язання 27.12.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачами [PERSON] і [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, а також земельна ділянка, які розташовані в [ADDRESS] Вінницького району Вінницької області. Вказане майно належить іпотекодавцям по 1/2 частці. В період дії кредитного договору [PERSON] не в повній мірі виконувала вимоги кредитного договору, в зв`язку з чим утворилася кредитна заборгованість. 10.06.2010 року Вінницьким районним судом Вінницької області було винесено рішення про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором, в тому числі по нарахованим процентам та пеню. 27.11.2013 року Вінницьким районним судом Вінницької області винесено рішення, яким звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: на житловий будинок та земельну ділянку. Позовні вимоги позивача в частині визнання недійсності договору купівлі-продажу не можуть бути задоволені, адже позивач не являється стороною договору, так як ставити під сумнів дійсність договору можуть тільки сторони договору. Крім того, з моменту укладення договору минуло 7 років, тому минули строки позовної давності звернення до суду. Вказаний договір купівлі-продажу вже був дослідженням судів, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ чітко зазначено, що оспорюваний договір відповідає вимогам ст.203 ЦК України. Що стосується законності, то, виходячи з правових положень ст.203 ЦК України, вважає, що на момент вчинення спірного правочину від 03.12.2007 року, укладеного між відповідачами по справі, [PERSON] у відповідності до вимог закону отримала необхідний дозвіл на продаж майна неповнолітнього сина, про що свідчить відповідне рішення органу опіки та піклування та рішення Медвеже-Вушківської сільської ради. Також звертає увагу суду на те, що після підписання договору купівлі-продажу позивач [PERSON] не втратив право на проживання в житловому будинку, продовжив використовувати спірний будинок, за рахунок коштів, отриманих з правочину, проводилося фінансування потреб сім`ї. Станом на даний час відсутній позов [PERSON] щодо стягнення з своєї матері [PERSON] суми грошових коштів, що були отримані від продажу належної йому частки. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації за довіреністю Багрій Т.П. позовні вимоги просить задовольнити. Суду пояснила, що неповнолітній [PERSON] набув право власності на частку житлового будинку та на частку земельної ділянки після смерті свого батька. В 2007 році позивач мав лише 13 років. Відповідно до ст.177 СК України батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. [PERSON] порушила право позивача на житло. На сьогоднішній день позивач набув повноліття і може сам захищати свої права. В Служби у справах дітей Вінницької РДА немає відомостей щодо належності [PERSON] іншого майна (житла) на момент укладення договору купівлі-продажу. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Так, в судовому засіданні встановлено, що договором купівлі-продажу від 03.12.2007 року відповідачем [PERSON], діючи від імені свого малолітнього сина [PERSON], передано у власність відповідача [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] Вінницького району Вінницької області, та 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0822 га, за кадастровим номером 0520680203:03:002:0012, загальною площею 0,1644 га в межах згідно планом, розташованої в [ADDRESS], Вінницького району Вінницької області (а.с.6-7). Згідно п.2.1.2 вказаного договору станом на момент його укладання 1/2 частка житлового будинку та 1/2 частку земельної ділянки належали позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Вінницької районного державної нотаріальної контори від 07.11.2007 року за номером 1-1419, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» 08.11.2007 року в реєстрову книгу № 5, за реєстровим № 252 (а.с.8, 9). Вищезазначений договір купівлі-продажу був вчинений [PERSON] як законним представником малолітнього на той час [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Медвеже-Вушківської ради Вінницького району Вінницької області № 94 від22.11.2007 року, яким [PERSON] надано дозвіл на продаж 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] Вінницького району Вінницької області, та 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0822 га, за кадастровим номером 0520680203:03:002:0012, загальною площею 0,1644 га в межах згідно планом, розташованої в [ADDRESS], Вінницького району Вінницької області. Після відчуження майна, яке належало малолітній дитині, спірне нерухоме майно було заставлене в іпотеку відповідно до іпотечного договору, укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачами [PERSON] і [PERSON] з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем [PERSON] У разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку»). Звернення стягнення на передані в іпотеку будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всі мешканців, які проживають в цьому будинку чи житловому приміщенні, на підставі ст.109 ЖК України. Як було встановлено в судовому засіданні в період дії кредитного договору [PERSON] не в повній мірі виконувала вимоги кредитного договору, в зв`язку з чим утворилася кредитна заборгованість. 10.06.2010 року Вінницьким районним судом Вінницької області було винесено рішення про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором, в тому числі по нарахованим процентам та пеню. 27.11.2013 року Вінницьким районним судом Вінницької області винесено рішення, яким звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку. Частиною 7 статті 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 51 Конституції України встановлює, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої ВРУ 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 16 Конвенції про права дитини визначено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства» регулює право дитини на майно, частиною 3 якої встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальної реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Згідно ч.3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до статті 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Після припинення управління батьки зобов`язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Представник ПАТ «Кредитпромбанк» в своїх письмових заперечення та в судовому засіданні акцентувала увагу на те, що в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.03.2012 року по справі № 6-47545св11 чітко зазначено, що оспорюваний договір від 03.12.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідає вимогам ст.203 ЦК України, що при його укладенні [PERSON] діяла у відповідності до рішення органу опіки та піклування; таким чином, договір, укладений між сторонами 03.12.2007 року, відповідає вимогам чинного законодавства України, підстави для визнання його недійсним відсутні. Оцінюючи договір купівлі-продажу від 03.12.2007 року, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON], щодо його законності, як суд першої інстанції, так і суд касаційної інстанції, виходячи з правових положень ст.203 ЦК України, встановили, що на момент вчинення правочину [PERSON] у відповідності до вимог закону отримала необхідний дозвіл на продаж майна малолітнього сина [PERSON], про що свідчить відповідне рішення органу опіки та піклування та рішення виконкому Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 22.12.2010 року, право [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку та 1/2 земельної ділянки було посвідчено відповідними свідоцтвами про право власності на спадщину, тому відповідач [PERSON] мала повний обсяг цивільної дієздатності та діяла у відповідності до закону. Враховуючи викладене, суд першої інстанції в рішенні від 03.10.2011 року дійшов висновку, що підставність визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки недійсними на підставі порушення ст.203 ЦК України та поновлення позивача у праві власності на вказане майно є недоведеними, а тому позов не підлягає до задоволення. З вказаним висновком суду першої інстанції погодився і суд касаційної інстанції, зазначивши про це в ухвалі від 28.03.2012 року. Проте, судом також було встановлено, що постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 30.10.2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.08.2013 року, задоволено позов [PERSON] до Виконавчого комітету Медвеже-Вушківської сільської ради, визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Медвеже-Вушківської ради Вінницького району Вінницької області № 94 від 22.11.2007 року про надання дозволу на продаж 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0822 га, загальною площею 0,1644 га, розташованих в [ADDRESS] Вінницького району Вінницької області, і належать малолітньому [PERSON], в зв`язку з тим, що рішення виконкому Медвеже-Вушківської сільської ради від 22.11.2007 року № 94 не відповідало нормам діючого на час його прийняття законодавства про захист майнових прав дитини, винесене без дослідження будь-яких документів, які б гарантували збереження майнових прав дитини. Таким чином, після прийняття рішень судів від 03.10.2011 року та від 28.03.2012 року з`явилися нові обставини, які не були відомі при винесенні вищезазначених судових рішень і які є істотними для даних правовідносин. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Такі ж положення зазначені в постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною шостої статті 203 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, зі змісту вищезазначених норм законів, з досліджених судом обставин справи вбачається, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу недодержано вимог, встановлених ст.203 ЦК України, в зв`язку з чим права позивача порушені та підлягають захисту. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 316-317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню (п.1 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З метою повного захисту порушених прав позивача необхідно відновити становище, яке існувало на момент порушення, шляхом визнання права власності на спірне майно. Крім того, слід зазначити, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частиною третьою статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частина четверта статті 267 ЦК України вказує на те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником третьої особи - ПАТ «Кредитпромбанк» заявлено вимогу про застосування строку позовної давності до даних правовідносин, так як спірний договір купівлі-продажу було укладено ще 03.12.2007 року, тому на момент розгляду даної справи минули строки позовної давності, а позивачем не надано жодних доказів у підтвердження поважних причин пропуску строку позовної давності та істотних перешкод для своєчасного звернення до суду з позовною заявою. Однак, суд не погоджується з таким висновком представника третьої особи - ПАТ «Кредитпромбанк», так як відповідно до ч.4 ст.261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття, а на момент вчинення спірного правочину позивач по справі був малолітньою особою, яка лише 27.01.2012 року досягла повноліття. Крім того, відповідно до п.37 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача просив залишити судові витрати за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved