Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу, в якій зазначає, що з вини відповідача була скоєна дорожньо-транспортна пригода. Вина відповідача у скоєнні ДТП підтверджується постановою суду. Згідно договору страхування позивачем було відшкодовано потерпілому в ДТП завдані збитки. Невиконання відповідачем умов договору між сторонами стало підставою для звернення позивача із цим позовом. Вказані витрати відповідач добровільно не відшкодував. У звязку з наведеним позивач просить стягнути виплачені ним як страхувальником кошти в розмірі 18 592 грн. 02 коп. з відповідача, а також судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав повністю. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на його необґрунтованість та неможливість повідомити страхову компанію через перебування у лікарні після ДТП. Вислухавши відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 28.05.2014 року в м.Українка Обухівського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Фіат Уно», державний номерний знак [NUMBER], яким керував відповідач, та автомобіля «Фольксваген», державний номерний знак [NUMBER]. Постановою судді Обухівського районного суду Київської області від 12.09.2014 року відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні цієї ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення, оскільки він порушив п.п. 10.1, 12.1, 13.1, 1.1 Додаток 2 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив зіткнення з іншим автомобілем. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди доведена судом при розгляді адміністративного матеріалу, а тому суд вважає доведеним факт скоєння ДТП та вину в його скоєнні саме відповідача. Внаслідок зіткнення автомобілю «Фольксваген», державний номерний знак [NUMBER], було заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 109\~041 грн. 66 коп., що підтверджується звітом визначення вартості матеріального збитку. На виконання укладеного 24.05.2014 року із [PERSON] як власником транспортного засобу договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/1385002, на підставі страхового акту позивачем було здійснено страхове відшкодування та виплачено потерпілому суму понесених збитків в розмірі 18 592 грн. 02 коп. Обгрунтовуючи позов, позивач посилається на те, що виплативши страхове відшкодування він набув право відшкодування з боку відповідача в розмірі такої виплати, оскільки відповідач\~\~несвоєчасно повідомив позивача\~\~про настання страхової події, тому\~таке право передбачено (діючим на той час) підпунктом 38.1.1.ґ) ст. 38\~\~Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», де зазначено, що страховик, після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 цього Закону (на протязі трьох робочих днів). Згідно з ч.4 ст.14 ЦК України, особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках встановлених договором або актом цивільного законодавства. Актом цивільного законодавства, що регулює правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем внаслідок укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі полісу є\~\~Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». \~Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування\~\~шкоди заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Вказаний закон містить виключний перелік підстав, за якими у страховика після виплати страхового відшкодування виникає право подати регресний позов до страхувальника, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Згідно підпункту 38.1.1.ґ) ст.38\~\~ Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції чинній на\~\~час ДТП) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Тобто, зазначена стаття передбачала наявність права у страховика на пред'явлення регресного позову, внаслідок порушення особою обов'язку визначеному у підпункті 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 Закону. Відповідно до підпункту 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції чинній на час ДТП) учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов'язані вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди. Таким чином, суд дійшов висновку, що вказані норми не містять підстав для задоволення вимог страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно договору обов'язкового страхування та\~не передбачає права страховика подати регресний позов до особи, яка не повідомила страхову компанію\~\~про настання дорожньо-транспортної пригоди, а лише зобов'язує осіб, причетних до неї вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди. Крім того, посилання позивача на несвоєчасне повідомлення його відповідачем про настання страхового випадку спростовуються доводами відповідача про відповідне повідомлення власника та потерпілого у визначеному договором порядку, будь-якими доказами подібні посилання позову не підтверджені. Також суд приймає о уваги підтверджені медичною документацією доводи відповідача про перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок отриманих у ДТП травм, що унеможливило звернення відповідача до страхової компанії у триденний строк. Суд також відмічає, що безпосередньо між сторонами будь-яких правочинів не укладалось. Згідно ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Вимоги позову ґрунтуються на недостовірних відомостях про зміст законодавства, яке було чинним станом на час виникнення спірних правовідносин. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги такими, не ґрунтуються на законі та не доведені наявними у матеріалах справи доказами. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed