Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Просить стягнути борг за договором позики (розписки) в сумі 84003,39 грн., в тому числі суму позики, 3% річних, інфляційні та проценти на суму позичених коштів, а також судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 13.03.2015 року [PERSON] власноруч написала розписку, якою стверджується отримання нею в борг 3000 доларів США 1.02.2014 року, зобовязалася повернути до 30 травня 2015 року, борг не повернула, станом на 14.12.2015 року сума боргу складає 71580,30 грн. по курсу НБУ 23,8601 грн. за один долар. Відповідно до ст.ст.625, 1048 ЦК України просить стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та проценти в розмірі облікової ставки НБУ. В судовому засіданні позивач позов підтримав з зазначених в заяві підстав. Відповідачка в судове засідання не зявилася, за місцем реєстрації відсутня. Відповідно до ст.224 ЦПК України справа розглядається в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані ним докази, суд встановив наступне. Укладення сторонами договору позики на суму 3000 доларів США стверджується розпискою [PERSON] від 13.03.2015 року, в якій вона вказала, що позичила 1.02.2014 року зазначену суму коштів та зобовязалася повернути до 30 травня 2015 року.(а.с.7) За змістом ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Відповідно до ст.545 ЦК України на позикодавця, як кредитора, покладається обовязок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець повинен видати позичальникові розписку про отримання виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ (розписку тощо), або ж зробити відмітку на борговому документі про виконання. Знаходження боргового документу у боржника посвідчує припинення зобовязання, поки не доведено інше. Боргова розписка знаходиться у позикодавця, надана суду як письмовий доказ про невиконання боржником зобовязання за договором позики. Розмір заборгованості за договором позики станом на день звернення до суду 15.12.2015 року визначений позивачем у власному розрахунку.(а.с.10-11) Згідно з цим розрахунком сума основного боргу у національній валюті становить 71580,30 грн. по курсу НБУ - 23,8601 грн. за один долар США, проценти за період з 01.06.2015 по 14.12.2015 року 10154,59 грн. за обліковою ставкою НБУ з 01.06.2015 р. по 27.08.2015 р. 30%, з 28.08.2015 р. по 24.09.2015 р. 27%, з 25.09.2015 р. по 14.12.2015 р. 22%. 3% річних від суми боргу з 01.06.2015 р. по 14.12.2015 р. за 197 днів становить 1159,01 грн.. Інфляційні нарахування з 01.06.2015 року по 30.11.2015 р. з урахуванням індексів інфляції 1109,49 грн.. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. З аналізу норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня, а відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.(правова позиція ВСУ у справі № 6-79цс14 від 02.07.2014 року) Саме в національній валюті України позивач просить стягнути борг з відповідачки. У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. (правова позиція ВСУ у справі № 6-36цс14 від 02.07.2014 року) Позивач заявив вимогу про стягнення процентів за договором позики, хоча у розписці позичальника не вказано про його обовязок сплатити проценти за користування коштами та не визначено їх розмір та періодичність сплати. З огляду на положення статті 1048 ЦК України, правову позицію Верховного Суду України, суд вважає вимогу позивача про стягнення процентів за договором позики підставною, оскільки досліджені докази не свідчать про те, що позика є безпроцентною у розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1048 цього Кодексу у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Проте, позивач просить стягнути проценти за період з дня, коли позика мала бути повернута, а не за весь період користування позикою. Суд не може вийти за межі позову. Розрахунок процентів на рівні облікової ставки НБУ, наданий позивачем, сумнівів не викликає. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору індексації не підлягає. Як вбачається з боргової розписки сторонами не визначено гривневого еквіваленту до суми позики ні станом на день отримання коштів позичальником, ні на день складання розписки. Сума позики становить 3000 доларів США. Курс національної валюти по відношенню до долара США на день звернення позивача до суду встановлений НБУ в розмірі 23,8601 грн. за один долар, на день передачі коштів 01.02.2014 року 7,993000 грн., на день складання розписки 13.03.2015 року 21,616058 грн.. Отже, з наведеного вбачається зростання курсу долара США по відношенню до національної валюти, але не його знецінення, тому вимога позивача про нарахування інфляційних втрат є безпідставною. Проте, вимога про стягнення 3% річних підлягає задоволенню. Відповідачка не виконала умови договору, сума позики не повернута у визначений сторонами строк, період прострочення виконання становить 197 днів з 01.06.2015 року по 14.12.2015 року, отже розмір 3% річних становить 1159,01 грн.. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, та стягнення з [PERSON] на користь позивача за договором позики основного боргу в сумі 71580,30 грн., процентів в сумі 10154,59 грн., 3% річних в сумі 1159,01 грн., загалом 82893,90 грн.. Відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України суд стягує з відповідачки також судові витрати позивача пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 828,94 грн..

Outcome: partial