Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з означеним позовом, в якому просив: - усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні права користування та розпорядження квартирою № 1 у будинку № 4 по вул. З. Бєлої у м. Новомосковськ, Дніпропетровської області; - визнати [PERSON], [INFO], що зареєстрована за адресою: [INFO], такою, що втратила право користування квартирою № 1 у будинку № 4 по вул. З. Бєлої у м.Новомосковськ, Дніпропетровської області; - визнати [PERSON], [INFO], що зареєстрований за адресою: [INFO], таким, що втратив право користування квартирою № 1 у будинку № 4 по вул. З. Бєлої у м.Новомосковськ, Дніпропетровської області; - визнати [PERSON], [INFO], що зареєстрований за адресою: [INFO], таким, що втратив право користування квартирою № 1 у будинку № 4 по вул. З. Бєлої у ш. Новомосковськ, Дніпропетровської області; - виселити [PERSON], [INFO], з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення; - виселити [PERSON], [INFO], з квартири, яка находиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. З. Бєлої, буд. 4, без надання іншого житлового приміщення; - виселити [PERSON], [INFO], з квартири, яка находиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. З. Бєлої, буд. 4, без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначає, що 09 квітня 2016 року ним на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального кругу [PERSON] придбано двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира належить останньому на праві приватної власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 09 квітня 2016 року № 57036247. Після нотаріального оформлення правочину позивачу стало відомо, що в придбаній квартирі розташованій за адресою: [ADDRESS] на даний час зареєстровані та проживають наступні фізичні особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Наявність зареєстрованих осіб у належній йому на праві приватної власності квартирі, перешкоджає йому у володінні та користуванні квартирою, а саме: фактично проживаючи у квартирі відповідачі не сплачують комунальні платежі і платежі за використані енергоносії, мережі по яким постачаються енергоносії (електроенергія, гаряча та холодна вода, тепло, газ є застарілими та аварійними) у зв'язку з відсутністю належного догляду за ними; позивач позбавлений можливості використовувати своє майно за його призначенням. Зазначені дії зареєстрованих осіб порушують його права власника нерухомого майна на його користування та розпорядження. 16 травня 2016 року з метою усунення порушених прав позивач звернувся до відповідачів з вимогою у 30-денний термін звільнити займану ними квартиру, знятись з реєстрації місця проживання у квартирі, надати йому вільний доступ до квартири, передати мені усі комплекти ключів від квартири і розрахункові документи по розрахунках з комунальними службами. Але, отримавши вимогу відповідачі її проігнорували, квартиру не звільнили, з реєстрації місця проживання на знялись, ключів від квартири не надали, вільний та безперешкодний доступ до квартири не забезпечили. Зазначаючи, що відповідачі набували права користування спірним житловим приміщенням з дозволу колишнього власника, як члени сім'ї колишнього власника, після відчуження права власності колишнього власника право користування припинилось та не будучі членом сім`ї нового власника, за відсутності укладеного між сторонами договору найму чинять перешкоди в користуванні, не допускають власника квартири до приміщення, вимогу в добровільному порядку звільнити займане приміщення не виконують, без згоди позивача користуються належним останньому майном, а отже, на підставі ст.ст.316, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст.116, 150, 156 ЖК України просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову та просив його задовольнити. Вказав, що відповідачі по справі не є та ніколи не були членами його сімї. Більше того, вони більше ніж протягом року не проживають у вказаній квартирі. Одночасно з тим, місце проживання відповідачів по справі зареєстроване за вказаною адресою, чим позивачу, як власнику створюються перешкоди у володінні та користуванні майном і останній змушений сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості зареєстрованих осіб, не має змоги потрапити до належної йому квартири. Зазначив, що ключі, отримані ним під час купівлі продажу нерухомого майна до квартири не підходять, щоб відповідачі проживали в квартирі не бачив. Відповідач-2 в судовому засіданні 19 жовтня 2016 року до початку судом розгляду справи по суті, заперечуючи проти позову наполягав на витребуванні доказів та неможливості розгляду справи без їх отримання. В судовому засіданні 11 листопада 2016 року наполягав на виклику та допиті свідків на підтвердження його заперечень, витребуванні доказів, в судовому засіданні 22 листопада 2016 року наполягав на неможливості розгляду справи за відсутності доказів, витребуваних судом, в судове засідання 22 грудня 2016 року не з`явився, підстав неявки не повідомив, в судовому засіданні 17 січня 2017 року заявив клопотання про оголошення перерви у справі з підстав необхідності подання зустрічного позову. У судове засідання 03 лютого 2017 року не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності, зустрічну позовну заяву, заперечення проти позову не надавав, в зв`язку з чим суд, з урахуванням положень ч.3 ст.27 ЦПК України, ч.4 ст.169 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача-2. Відповідачі-1, -3 в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надавали. Вивчивши матеріали справи, оцінивши отримані судом докази, заслухавши пояснення позивача суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2013 року у справі № 2-161/11 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON]С, [PERSON] третя особа - [PERSON] про зняття з реєстрації та виселення, [PERSON]С, [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до [PERSON], [PERSON], КП «Південукргеологія», Виконавчого комітету Новомосковської міської ради, треті особи КП «Новомосковське БТІ», приватний нотаріус Новомосковського нотаріального округу [PERSON] про скасування розпорядження про приватизацію, визнання права власності, зобов`язання вчинити певні дії та визнання недійсним договору купівлі-продажу. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2013 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2013 року скасовано, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON]С, [PERSON] третя особа - [PERSON] про зняття з реєстрації та виселення, [PERSON]С, [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до [PERSON], [PERSON], КП «Південукргеологія», Виконавчого комітету Новомосковської міської ради, треті особи КП «Новомосковське БТІ», приватний нотаріус Новомосковського нотаріального округу [PERSON] про скасування розпорядження про приватизацію, визнання права власності, зобов`язання вчинити певні дії та визнання недійсним договору купівлі-продажу. 10 вересня 2014 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар належну [PERSON] на праві власності згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], 20 червня 2016 року за реєстровим номером 1082, квартиру [ADDRESS] З. в м.Новомосковську Дніпропетровської області. Договір посвідчено 06 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року скасовано, позов [PERSON] до [PERSON]В, [PERSON] про визнання договору дарування недійсним задоволено. Визнано договір дарування квартири [ADDRESS] З. в м.Новомосковську Дніпропетровської області, укладений 20 червня 2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] недійсним. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2016 року [PERSON] за ціною 105077,82 грн. продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], належну [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого 10 вересня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Договір купівлі-продажу посвідчено 06 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Право власності на квартиру зареєстровано 06 квітня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 14096158 /а.с.6, 7/. Згідно з умовами договору, означена квартира оглянута покупцем, недоліків, які перешкоджають використанню квартири за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено (п.4.4. Договору), продавець гарантує, що за адресою місцезнаходження квартири не проживають… особи, яких за законом чи договором повинен утримувати Продавець (п.4.1. Договору). 16 травня 2016 року позивачем на адресу відповідачів направлено вимогу про виселення з житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку у тридцятиденний термін з дня отримання вимоги /а.с.8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16/. Як підтверджується довідкою № 1368 від 30 березня 2016 року, виданою Інспектором з УІР ТОВ Коменерго-Новомосковськ, у вказаній квартирі [ADDRESS] зареєстровано [PERSON], [PERSON]Є, [PERSON] /а.с.17/. Частина означених відомостей підтверджуються також відповідями на запит суду адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області, згідно яких [PERSON] зареєстрована в квартирі з 22 вересня 1994 року, [PERSON] зареєстрований з 22 вересня 1994 року, [PERSON] зареєстрованим, або знятим з реєстрації не значиться. Згідно з відповіддю КП «Новомосковськ водоканал» № 9 від 11 січня 2017 року, за особовим рахунком № 300743, відкритим на ім`я [PERSON] заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення до квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] станом на 01 лютого 2016 року становить 19062,75 грн., за результатами виїздів з метою огляду мереж водопостачання в середині квартири, з інформації сусідів та представників балансоутримувачів будинку встановлено, що в квартирі більше року ніхто не живе та не користується послугами комунальних постачальників. Відповідно до листа КП «Новомосковськтеплоенерго» № 53 від 16 січня 2017 року, за адресою: [ADDRESS] обліковується борг в сумі 14206,56 грн. Доступ до квартири неможливий. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 383 ЦК України, передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що [PERSON] України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї, тимчасових мешканців. При цьому, як свідчать матеріали справи, відповідачі-1 та -2 зареєстровані в спірному житловому приміщенні з 22 вересня 1994 року, відповідач-3 проживає в спірному житловому приміщенні, а позивач набув права власності на квартиру 06 квітня 2016 року. Також, договір Дарування посвідчений 06 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], договір Купівлі-продажу від 06 квітня 2016 року, на підставі якого позивач набув права власності недійсними не визнано. Реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачем не скасована. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. За таких обставин, з урахуванням того, що позивач є добросовісним набувачем за договором купівлі продажу, право власності позивача на момент звернення з позовом щодо нерухомого майна не скасовано, відповідачі після набуття права власності новими власниками, як [PERSON], так і [PERSON] без належних правових підстав продовжують користуватися житловим приміщенням, з реєстрації місця проживання не знімаються в добровільному порядку, вважаються такими, що зареєстровані та проживають в житловому приміщенні, комунальні послуги не сплачують, видатків в утриманні майна не несуть, на пропозицію нового власника житлового приміщення з реєстрації місця проживання не знімаються, з урахуванням не надання відповідачами суду договорів найму житлового приміщення, укладеного між ними та новими власниками після складання та реєстрації договору купівлі-продажу, доказів на підтвердження наявності іншої правової підстави набуття відповідачами права користування житловим приміщенням суд приходить до висновку що право власності позивача є порушеним та вважає за необхідне задовольнити позов частково в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки втрата права користування житловим приміщенням відповідачів є наслідком припинення права власності на житлове приміщення особи, яка була власником будинку на час реєстрації відповідачів у квартирі. Водночас, не підлягають задоволенню вимоги позову в частині виселення відповідачів з житлового приміщення, оскільки суду не доведено належними доказами що відповідачі фактично проживають в житловому приміщенні, чинять перешкоди позивачу в користуванні майном шляхом не допуску останнього до житла, самоуправного, без правових підстав зайняли житлове приміщення, руйнують чи псують його, використовують його не за призначенням. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 551,20 гривень, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 551,20 гривень підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно.

Outcome: partial