Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати дії відповідача [PERSON] такими, що зазіхають на честь і гідність позивача, підривають його ділову репутацію та авторитет, зобов'язати відповідача припинити дії, які порушують конституційні права позивача на гідність і честь, і заборонити подальше поширення неправдивої інформації з боку [PERSON] та зобов'язати його публічно спростувати усі відомості про позивача, що були викладені у ЗМІ, відновивши становище його ділової репутації, авторитету серед керівництва та членів Селянської партії України. В обґрунтування вимог позивач вказує, що [PERSON] подав до правоохоронних органів Житомирської, Чернігівської та інших областей завідомо неправдиві повідомлення про вчинення позивачем [PERSON] тяжких злочинів (дача хабарів, підробка документів), а також поширив аналогічні звинувачення у ряді газет та на сайті, а саме вчинив психологічне насильство над позивачем виклавши в мережі Інтернет статті під назвами «Селянська партія України заявляє про незаконний з'їзд і просить [PERSON] захистити політсилу від знищення (УНіАН від 01.08.2013 року) та «Селянська партія просить [PERSON] про захист від знищення (від 02.08.2013 року). Як вказує позивача, в ході проведення перевірки фактів, викладених відповідачем у його заявах, правоохоронні органи Житомирської, Чернігівської та інших областей не виявили у діях позивача жодних порушень закону та відмовили відповідачу у відкритті кримінального провадження, що підтверджується копіями відповідних постанов. Позивач стверджує, що вказані дії відповідача зазіхають на його честь і гідність, підривають його ділову репутацію та авторитет, у зв'язку з чим він змушений звернутись до суду за захистом власних прав та інтересів. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені в позові (а.с.29-35). Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на відсутність в позивача належних доказів на підтвердження порушення його прав, факту поширення інформації, та також вказав, що згідно ст. 40 Конституції України кожна особа має право направляти звернення до правоохоронних органів, що зобов'язані розглянути такі звернення та дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суд, заслухавши пояснення представників та дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Так, з позовної заяви (а.с. 29-35) встановлено, що позивач вважає свої права порушеними внаслідок подання [PERSON] до правоохоронних органів Житомирської, Чернігівської та інших областей завідомо неправдивих повідомлень про ніби-то вчинення позивачем [PERSON] тяжких злочинів (дача хабарів, підробка документів). В той же час, статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Виходячи з вказаного положення Конституції України суд вважає, що такі дії громадянина по зверненню до компетентного органу, зокрема дії гр-на [PERSON] по зверненню до правоохоронних та інших в межах їх компетенції органів, що містять певні відомості про недодержання законів певними особами чи невстановленими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, а тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам особи. Виходячи з викладеного, суд вважає, що у випадку, коли особа звертається до правоохоронних органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Позивачем не подано жодних відомостей про те, що результатами перевірок компетентними органами України інформації, що викладена в зверненнях гр. [PERSON], виявлено чи встановлено факти наявності завідомо неправдивих відомостей, як про те стверджується позивачем в поданому позові. Щодо тверджень позивача про недостовірність такої інформації поширеної безпосередньо в мережі Інтернет - статті під назвами «Селянська партія України заявляє про незаконний з'їзд і просить [PERSON] захистити політсилу від знищення (УНіАН від 01.08.2013 року) та «Селянська партія просить [PERSON] про захист від знищення (від 02.08.2013 року), як такої, що порушує його особисті немайнові права на повагу до честі, гідності та недоторканості ділової репутації, то суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Виходячи зі змісту інформації, визнання недостовірною та спростування якої вимагає позивач, суд вважає, що позивачем не подано достатніх доказів на підтвердження того, що така інформація стосується саме позивача. Позивач в поданому позові стверджує, що після прес-конференції на УНіАН, яку відповідач [PERSON] проводив в серпні 2013 року, останній проголосив, що позивача [PERSON] «вигнали з роботи по такій статті, що його зараз навіть в колгосп не приймуть». Вказану інформацію позивач вважає такою, що нанесла істотної шкоди його інтересам, як в моральному, так і в матеріальному аспектах, та такою, що створила йому чисельні перешкоди в діяльності. В свою чергу представник відповідача [PERSON] вважає вказану вище інформацію оціночними судженнями останнього, а отже такою що не підлягаю спростуванню. Частиною 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Вирішуючи вказане питання, суд приходить до висновку, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є дійсно оціночними судженнями [PERSON], оскільки не містить фактичних даних в частині зазначення змісту такого повідомлення. Суд вважає, що при оголошенні вказаної інформації, її автором було висловлена власна суб'єктивна думка, надана критична оцінка певних фактів і подій, що знайшло своє відображення в словах статті: «… «вигнали з роботи по такій статті, що його зараз навіть в колгосп не приймуть». На переконання суду, вказані висловлювання автора мають оціночний характер та відображають ставлення автора до подій, які мали місце, його сприйняття змісту таких подій та суб'єктивне відношення автора статті до учасників таких подій, оскільки як вбачається з поданого позову між сторонами існують конфліктні та неприязні відносини, пов'язані з функціонуванням Селянської партії України, питаннями керівництва даною партією та обрання її Голови. Слід зазначити, що згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Аналізуючи поданий позов та саму інформацію, спростування якої вимагає позивач, суд не вбачає підстав для визнання поширеної інформації такою, що порушує особисті немайнові права позивача у справі, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В позовній заяві не вказано та не подано жодного доказу на підтвердження зазначення вказаних обставин, натомість позивач у доведенні цього обмежився лише твердженням про те, що поширення такої інформації порочить його честь, гідність і ділову репутацію як члена Селянської партії України, громадського діяча, чоловіка та батька у власній родині. За таких обставин, суд вважає відсутнім в даному випадку юридичний склад правопорушення, а отже і відповідно відсутність такої підстави для задоволення позову. На підставі викладеного, суд приходить до остаточного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed