Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. З 08.09.2000 року він пропрацював в Національній медичній академії післядипломної освіти імені Шупика і був звільнений з посади доцента кафедри стоматології Інституту стоматології НМАПО 11 листопада 2014 року за прогул без поважних причин вчинений 23 жовтня 2014 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Причини звільнення не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивач був відсутнім на роботі з поважних причин - брав участь у УІ З'їзді Асоціації стоматологів України, що проходив 23-25 жовтня 2014 року у м. Одеса, а також у науково-практичній конференції «Досягнення науки і практики в стоматології. 22.10 .2014 року позивачем написано заяву на ім'я ректора Академії з проханням 23.10.2014 р. дозволити участь у З'їзді. Оскільки, безпосередній керівник позивач, а саме зав.кафедрою [PERSON] також був учасником З'їзду дана заява була подана [PERSON], яка на час відсутності [PERSON] виконувала обов'язки завідуючого кафедрою. Після повернення з м. Одеси і приступивши до роботи позивач лише 28.10.2014 р. дізнався про те, що, що завідуючим кафедрою [PERSON] подано на ім'я ректора Академії рапорт про вчинення прогулу. З цього приводу позивачем було надано пояснення щодо перебування у службовому відрядженні і тимчасова відсутність погоджена з особою, яка виконувала обов'язки завідувача кафедри. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем при застосуванні дисциплінарного стягнення не було враховано ступінь важкості проступку, заподіяну шкоду, негативні наслідки тощо. Відповідач не взяв до уваги попередню роботу позивача, відсутність негативних наслідків, оскільки навіть не було заплановано навчань із слухачами в період з 01.10.14 р. по 30.10.2014 року. Такі неправомірні дії відповідача призвели до спричинення моральної шкоди. Позивач багато років працював в Академії, мав певні плани, які пов'язував з цією роботою. Як наслідок позивач, практично здорова людина занедужав та 10 календарних днів знаходився на лікарняному. За таких обставин позивач просить суд визнати причину відсутності його на роботі 23.10.2014 р. поважною; скасувати наказ про звільнення від 07.11.2014 р. № 373-к та поновити [PERSON] на посаді доцента; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу та суму у розмірі 5 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач, його представник підтримали вимоги просили задовольнити в повному обсязі. Зазначили, що станом на день розгляду справи вимушений прогул становить 83 дні, а розмір середнього заробітку за цей період - 22 060 грн. 57 коп. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову. Пояснив, що Службовим відрядженням є поїздка працівника за розпорядженням керівника. Позивач же самовільно за відсутності такого розпорядження поїхав до м. Одеса 22.10.2014 р. Також [PERSON] не оформлював і відпустку. Натомість позивач був відсутній на робочому місці протягом двох днів, а саме з 11 год. 00 хв. і до кінця робочого дня з 22.10.2014 р. та протягом усього дня 23.10.2014 р. без поважних причин, що відповідно до вимог чинного законодавства вважається прогулом. Доказами відсутності позивача на робочому місті є відповідні акти перевірки. Крім того 23.10.2014 р. [PERSON] мав проводити заняття на циклі тематичного удосконалення»актуальні питання стоматології» і його замінював інший викладач. Факт порушення трудової дисципліну з боку [PERSON] виносився на обговорення кафедри. По даному питанню виступали колеги позивача, які зазначили, що [PERSON] неодноразово порушував педагогічний процес, що відповідно мали наслідки в частині зриву навчального процесу. Академією було отримано пояснення позивача, всі обставини вчинення дисциплінарного проступку, ступінь його тяжкості та прийнято рішення про звільнення [PERSON] із займаної посади. При цьому також було отримано і згоду відповідного профспілкового комітету. За таких обставин вимог позивача є безпідставними та необґрунтованими. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] займав посаду доцента кафедри стоматології Інституту стоматології НМАПО імені П.Л. Шупика . З даної посади [PERSON] було звільнено з 11.10.2014 р. відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, учинений 23 жовтня 2014 р., наказ № 373-к від 07.11.2014 р. За приписами п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Положеннями ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник абр уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. Встановлено і це не заперечується сторонами, що 23.10.2014 р. [PERSON] був відсутній на робочому місці та приймав участь у черговому З'їзді Асоціації стоматологів України. Позивач зазначає, що причина відсутності на роботі була поважною, а представник відповідача в свою чергу вказує на наявність прогулу. Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з відповідним змінами в п. 24 роз'яснив, що при розгляді спорів про поновлення на роботі осіб, звільнених з за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] 22.10.2014 р. подав особі, яка виконувала обов'язки керівника кафедри заяву наступного змісту: прошу дозволити участь в УІ З'їзді Асоціації стоматологів України та науковій конференції, що відбудеться 23.10.2014 р. в м. Одесі. При цьому під час розгляду справи доказів. які б свідчили про видачу відповідного наказу відповідачем отримано не було. Як пояснили в судовому засіданні свідок [PERSON], який є завідуючим кафедри стоматології Інституту стоматології НМАПО імені П.Л. Шупика і безпосереднім керівником позивача, він також приймав участь у З'їзді та був у м. Одеса. Станом на 22.10.2104 р. 0 23.10.2014 р. обов'язки завідувача кафедри виконувала [PERSON] за усним розпорядженням. В свою чергу [PERSON], будучі опитаною в судовому засіданні в якості свідка пояснила, що не мала права візувати заяву подану позивачем. В свою чергу, як свідчать Акти перевірки виконання службових обов'язків доцентом кафедри стоматології ІС НМАПО імені Шупика П.Л. [PERSON], останній був відсутній на робочому місці 22.10.2014 р. з 11 год. 00 хв. До 16 год. 15 хв. та 23.10.2014 р. протягом робочого дня. Зважаючи на те, що позивач був відсутній на робочому місці протягом зазначеного періоду, і така обставина не заперечується [PERSON], беручі до уваги, що позивач залишив робоче місце за відсутності наказу керівництва про надання дозволу - відрядження, дня відпочинку з метою прийняття участі у З'їзді асоціації стоматологів України, суд не погоджується з доводами позивача про поважність причин відсутності на роботі. Як свідчать матеріали справи, відповідач зажадав і отримав від [PERSON] письмові пояснення щодо порушення трудової дисципліни. Також як вбачається з наданим доказів на засіданні кафедри стоматології 07.11.2014 року піднімалось питання про стан трудової дисципліни співробітниками, в тому числі і позивача та підтримали рішення профспілкового комітету НМАПО імені П.Л. Шупика щодо звільнення доцента [PERSON] Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з відповідним змінами в п. 22 зазначив, що звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України здійснюється в порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема. при застосуванні такого стягнення та звільненні працівника, роботодавець повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого працівником проступку, заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок, і врахувати попередню роботу працівника. Як свідчать матеріали справи, згідно робочого плану циклу АТ «актуальні питання стоматології» в день відсутності на роботі позивача мали відбутися практичні та семінарські заняття зі слухачами та останнього замінював доцент [PERSON], що підтверджується копією робочого плану, журналом обліку відвідування та виконання навчальних завдань слухачами, що їх долучено до матеріалів справи. Також під час прийняття рішення щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення відповідачем, як вбачається з матеріалів справи, взято до уваги копія акту про відсутність [PERSON] на робочому місці 14.02.2014 р. Крім того відповідачем дотримано положення ч. 1 ст. 43 КЗпП України щодо обов'язкового попередньої згоди на звільнення працівника профспілковим органом, що підтверджується витягом з протоколу № 20 від 06.11.2014 року засідання профспілкового комітету Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л. Шупика. Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини підстави для визнання причин відсутності на робочому місці поважною, скасування наказу та поновлення на роботі відсутні. За таких обставин і відсутні підстави для задоволення вимог позивача і в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як це передбачено ст. 235 КЗпП України . Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приходить до висновку паро відмову у задоволенні позову і в частині стягнення моральної шкоди за умови не доведеності порушення прав [PERSON] з боку відповідача. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed