Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду зі вказаним позовом і просив: - стягнути з відповідача 362 436,2 грн. заборгованості, посилаючись на те, що 05.02.2008 р. між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 14-08/в. Предметом вказаного договору є надання банком позичальнику в порядку і на умовах, визначених цим договором грошових коштів у сумі 29 900 доларів США з терміном погашення до 05.02.2018 р. з оплатою по процентній ставці 14 процентів річних. 12.11.2008 р. між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] була укладена Додаткова угода № 2 до кредитного договору № 14-08/в від 05.02.2008 р. відповідно до якої: сторони домовились викласти пункт 1.4 кредитного договору від 05.02.2008 р. в наступній редакції: «за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 17% річних». Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, відповідно до п. 2.1.1 кредитного договору та меморіального валютного ордеру № 6248 здійснив видачу кредитних коштів в безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника у розмірі 29 900 доларів США В свою чергу, позичальник, скориставшись кредитними коштами, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, систематично порушує виконання умов кредитного договору. У зв'язку з чим станом на 30.11.2012 р. загальна сума заборгованості позичальника перед Банком складає 362 436 грн. 20 коп. і включає в себе: - 27 150 доларів США (за курсом НБУ 7,993 - 217 009,95 грн.) - заборгованості по тілу кредиту; - 16148 доларів США 21 цент (за курсом НБУ 7,993 - 129 072,65 грн.) - заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами; - 3582 грн. 45 коп. - заборгованість по щомісячній платі за обслуговування кредиту; - 12771 грн. 16 коп. - заборгованість по штрафу/пені за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка). У квітні 2013 р. відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом, який уточнив у серпні 2013 р. та просив: розірвати кредитний договір № 14-08/в від 05.02.2008 р., укладений між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON]. Визнати недійсним п. 1 додаткової угоди № 2 від 12.11.2008 р., щодо збільшення розміру відсоткової ставки за кредитним договором № 14-08/в від 05.02.2008 р., укладеним між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON]. Залишити пункт 1.4 кредитного договору № 14-08/в від 05.02.2008 р., укладеного між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] без змін, у наступній редакції: ««за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 14% річних», посилаючись на те, що до 2009 р. він сумлінно виконував свої обов'язки за зазначеним кредитним договором, а потім сплачував кредит по мірі можливості, оскільки у зв'язку із світовою фінансовою кризою, яку він розцінює як обставину непереборної сили, він не зміг виконувати свої обов'язки за договором у повному обсязі. Крім того, вказаний кредит він брав з метою розрахуватися за купівлю автобусу ПАЗ 4234, 2006 р., який придбав у 2009 р. з метою здійснення підприємницької діяльності у галузі надання послуг з перевезення пасажирів. Однак, придбавши вказаний автобус, він не зміг переоформити на себе право власності та використовувати його за призначенням, оскільки відносно його попередньої власниці, [PERSON], 19.10.2009 р. Тернівським відділом державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все належне їй майно, в тому числі й на придбання ним автобусу ПАЗ 4234, 2006 р.. У зв'язку із зазначеними фактами, він звернувся до суду з позовом про визнання права власності на транспортний засіб та зняття арешту. Рішення по даній справі було винесено лише у лютому 2013 р.. Ці обставини стали причиною того, що він увесь час, починаючи з 2009 р., від здійснення підприємницької діяльності у галузі надання послуг з перевезення пасажирів не отримував доходу, на який він розраховував при оформленні вказаного кредиту. 12.11.2008 р. між ним та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 14-08/в від 05.02.2008 р., відповідно до якої було збільшено відсоткову ставку за кредитом з 14% річних до 17 % річних, що значно обтяжило його й до того нелегке фінансове становище та ускладнило ситуацію з погашенням зазначеного кредиту. Працівники банку, користуючись його довірливістю, умовили його підписати вказану додаткову угоду, не пояснюючи йому те, що ця угода жодним чином не полегшить його ситуації зі сплати кредиту, а навпаки, лише погіршить її. Пункт 2 вказаної додаткової угоди від 12.11.2008 р. до кредитного договору, згідно якого сторони зобов'язуються забезпечити внесення відповідних змін до угоди, якою оформлене забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором, а саме до іпотечного договору від 05.02.2008 р., яким забезпечено виконання кредитного договору, у зв'язку із зміною розміру основного зобов'язання, а також до реєстрів обтяжень. Незважаючи на наявність вказаного пункту в додатковій угоді, вказані зміни до іпотечного договору від 05.02.2008 р. внесені не були, більше того іпотекодавці за вказаним іпотечним договором не були повідомлені позивачем про укладення вказаної додаткової угоди, якою було змінено розмір основного зобов'язання за кредитним договором № 14-08/в від 05.02.2008 р.. Договором іпотеки за № 249 від 05.02.2008 р., укладеним з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором № 14-08/в від 05.02.2008 р., а саме п. 1.2 вказаного договору передбачено зобов'язання позичальника, а також зобов'язання іпотекодавців за вказаним договором сплатити іпотекодержателю відсотки за користуванням кредитом у розмірі 14%. Позивач порушив вимоги Закону України «Про іпотеку», змінив відсоткову ставку за кредитним договором № 14-08/в від 05.02.2008 р., змінивши тим самим в односторонньому порядку розмір основного зобов'язання за іпотечним договором від 05.02.2008 р., але не зареєстрував ці зміни належним чином, а відтак не мав права збільшувати відсоткову ставку за кредитом. Оскільки позивач продовжує нараховувати йому відсотки та штрафні санкції відповідно до «кабальних» для нього умов кредитного договору № 14-08/в від 05.02.2008 р. та додаткової угоди № 2 від 12.11.2008 р. до вказаного кредитного договору, у зв'язку з суттєвою зміною обставин, він вважає, що кредитний договір має бути розірваний, а п. 1 додаткової угоди щодо збільшення відсоткової ставки за кредитом до вказаного кредитного договору має бути визнаний недійсним. За статтею 652 ЦК України - по-перше, при укладенні кредитного договору він не міг навіть припустити, що офіційний курс долара США по відношенню до гривні може зрости від 5,05 грн. до 8,05 грн. за 1 долар США. При укладенні договору він розраховував на стабільну ситуацію на валютному ринку і на положення ст. 6 Закону України «Про Національний банк України», згідно якого основною його функцією є забезпечення стабільності грошової одиниці України; - по - друге, при укладенні кредитного договору він не міг передбачити виникнення світової фінансової кризи при всій своїй обачності, а тим більше передбачити її наслідки, які відобразилися у суттєвому зниженні його прибутків. Тим більш, що світова фінансова криза є офіційно достовірним фактом, наявності якої підтверджується існуванням законів України «Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи», «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», та інших; - по - третє, зміна обставин вносить істотний дисбаланс у договірні відносини між ним, як позичальником і банком, оскільки його заборгованість перед банком збільшується непропорційно до його заробітків. До того ж при укладенні кредитного договору вартість майна, яке виступає забезпеченням по кредиту складала мінімум в півтора рази більше від її реальної вартості на даний момент; - по-четверте, його права, як споживача банківської продукції (до якої відноситься кредит) було порушено, оскільки відповідно до ст.. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь - якому разі порушеними, якщо: всупереч ст.. 11 Закону «Про захист прав споживачів», перед укладенням кредитного договору не повідомив його письмово про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ним, в тому числі, між зобов'язаннями споживачами, чим було порушене його право на свободу вибору банківської продукції. Банком було обмежено його право, як споживача, на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як ним не було повідомлено його про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та поверненням,зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо;) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого він може одержати докладну інформацію; перед укладенням кредитного договору банком не було надано йому, як споживачу, в письмовій формі інформацію про умови кредитування, зокрема про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, як того вимагають « Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджені постановою НБУ від 10.05.2007 р. № 168. Продукція, надана йому банком (валютний кредит) є небезпечною для його майнових інтересів, так як є схильною до різких і значних коливань своєї вартості, а відтак криє в собі ризик для його майна, про що банком його не було належним чином проінформовано та попереджено. Позивач не може запропонувати йому умови, на яких він зміг би сплачувати вказаний кредит, натомість звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості, не заявивши позовної вимоги про розірвання кредитного договору, вважає за необхідне розірвати кредитний договір № 14-08/в від 05.02.2008 р.. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримку позову та письмові заперечення проти зустрічного позову, в яких зазначив, що додаткова угода до кредитного договору № 2 була укладена сторонами у письмовій формі з урахувань усіх вимог чинного законодавства. Була підписана як уповноваженим представником Банку так і самим [PERSON]. Власне сам факт підписання такої угоди відповідач не заперечує, не зрозуміло до чого у даному випадку його довірливість, адже перед підписанням договору [PERSON] мав можливість ознайомитись з текстом додаткової угоди, звернутись на приклад за юридичною допомогою. До того ж зовсім не потрібно мати юридичної освіти щоб зрозуміти що підвищення процентної ставки з 14% до 17% ніяк не полегшить матеріальне становище позичальника. Не зважаючи на це, [PERSON] підписав додаткову угоду № 2, а отже погодився з викладеними в ній умовами. Згідно п. 2 кредитної угоди сторони зобов'язалися забезпечити внесення змін до іпотечного договору від 05.02.2008 р.. Але слід зазначити, що іпотечні договори на забезпечення кредитного договору було укладено не з самим [PERSON], а з майновими поручителями, з якими будь - яких додаткових угод на цей привід не підписувалося. Таким чином, враховуючи той факт, що сторонами за додатковою угодою є Банк та Позичальник - [PERSON], зміни необхідно було внести лише до іпотечного договору що мав би бути укладений з самим позичальником, між тим як вже зазначалось вище будь - якого іпотечного договору з [PERSON] банком не укладався, а отже і відсутні були підстави для внесення яких - небудь змін до договорів забезпечення укладеними з іншими особами (майновими поручителями). Постановою Пленуму ВСС № 5 від 30.03.2013 р. надано чіткі роз'яснення щодо розгляду судоми спорів що випливають з кредитних зобов'язань. Крім іншого у зазначеній постанові роз'яснено, що сторони несуть однакові ризики за коливання валют, а отже різке підвищення курсу долара США не має бути підставою для звільнення від виконання зобов'язання, настання фінансової кризи також не є підставою для звільнення від виконання свої зобов'язань за кредитним договором. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, про підтримку зустрічного позову та про те, що заперечує проти позову ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк». Суд перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 14-08/в від 05.02.2008 р. кінцевим терміном погашення 05.02.2018 р. (а.с. 6-9). 12.11.2008 р. між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] була укладена Додаткова угода № 2 до кредитного договору № 14-08/в від 05.02.2008 р. відповідно до якої: сторони домовились викласти пункт 1.4 кредитного договору від 05.02.2008 р. в наступній редакції: «за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 17% річних» ( а.с. 12) Відповідач [PERSON] взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків не виконав в строки, передбачені графіком погашення кредиту, кредит та проценти за його користування не сплатив в повному обсязі, порушивши вимоги кредитного договору та ст. ст. 525, 526, 530, 1054 ЦК України. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 18-19) відповідач має заборгованість перед позивачем, яка складається з: - заборгованості по тілу кредиту - 27150 доларів США (за курсом НБУ 7,993 - 217 009,95 грн.); - заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами - 16148 доларів США 21 цент (за курсом НБУ 7,993 - 129072,65 грн.); - заборгованості по щомісячній платі за обслуговування кредиту - 3582 грн. 45 коп.; - заборгованості по штрафу/пені за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки) - 12771 грн. 16 коп.. Відповідно до ст.ст. 525,526,530,629 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ч. 1 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання; зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Дійсно, постановою Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснено, що до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» відносяться і ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних потреб громадян, у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій. Отже, оскільки банк в особі відповідача - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» надав позивачеві споживчий кредит, то при укладенні цього договору банк зобов'язаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». На необхідність застосування цього Закону України до споживчого кредитування звернуто увагу у рішенні Конституційного Суду України № 15-рп2011 від 10 листопада 2011 року за конституційним зверненням, щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст.1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України про поширення на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і під час виконання такого договору положень п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У цьому рішенні Конституційного Суду України зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Але, відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Пунктом 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. При цьому для розірвання договору в разі істотної зміни обставин необхідна наявність усіх перелічених умов одночасно. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Настання світової фінансової кризи не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувалися при його укладенні, у зв'язку з тим, що економічна криза має загальний характер та стосується обох договірних сторін, відтак це не може бути підставою для зміни або розірвання договору в судовому порядку (постанова Верховного Суду України від 20 лютого 2012 р. у справі № 6-93цс11). Тому, суд приймає до уваги лише посилання відповідача на зміну його майнового стану, однак дані обставини не доводять наявності всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання укладеного між ним та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» кредитного договору, у зв'язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при його укладенні. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] не доведено сукупності усіх обставин необхідних для розірвання Кредитного договору № 14-08/в від 05.02.2008 р. на підставі ст. 652 ЦК України. Таким чином, у задоволенні позову про розірвання Кредитного договору № 14-08/в від 05.02.2008 р. року слід відмовити у повному обсязі. Способом захисту цивільних прав у відповідності до ст. 16 ЦК України є визнання правочину недійсним. [PERSON] просить визнати недійсним п. 1 додаткової угоди № 2 від 12.11.2008 р., щодо збільшення розміру відсоткової ставки за кредитним договором № 14-08/в від 05.02.2008 р., укладеним між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON], залишити п. 1.4 кредитного договору № 14-08/в від 05.02.2008 р., укладеного між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] без змін, у наступній редакції: «За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 14 % річних». Позивач вважає, що зазначений пункт додаткової угоди не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», але він не надав суду жодних доказів для визнання вказаного пункту договору недійсним. Судом не встановлено, що при укладанні вказаної додаткової угоди до договору були порушені вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України. Підставою недійсності правочину відповідно до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 3219 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved