Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати укладеним договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова між відповідачем та позивачем. В обґрунтування зазначених вимог посилається на те, що відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Харківській області від 05.04.2016 р. № ХК 142160961516, [PERSON] є замовником реконструкції індивідуального житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 року №804 було затверджено Порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, до якого 22.05.2013 р. відповідним рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради внесено зміни, який містить положення щодо механізму залучення до пайової участі, порядок укладання договорів та розрахунку розміру величини пайового внеску. Відповідно до вказаного Порядку пайова участь замовника полягає у перерахуванні до бюджету м. Харкова коштів на створення і розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова у розмірах: 10% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд та 4 % загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для житлових будинків. Залучення замовників здійснюється на підставі договорів про пайову участь, які укладаються з Департаментом економіки та комунального майна. Типовий договір затверджено цим порядком. Для укладення такого договору замовник зобов`язаний звернутися з відповідною заявою до Департаменту. Визначений Законом №3038-VI та Порядком пайової участі обов`язок відповідач не виконав та не звернувся до Департаменту економіки та комунального майна ХМР для укладення відповідного договору про пайову участь. Листом від 06.03.2017 №-150/0/114-17 відповідачу направлено для розгляду та підписання два оригінали договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова. Проте відповіді від відповідача не надійшло. Посилаючись на ці обставини, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова. Згідно з умовами п.2.1.1., 2.1.2 спірного договору у редакції, запропонованій позивачем, розмір такої пайової участі відповідача складає 201420,36 грн., які вона повинна перерахувати до бюджету м. Харкова єдиним платежем або частинами протягом десяти календарних днів з дня укладення даного договору. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити та надав пояснення відповідно до обставин викладених у позові. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи ХМР в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Харківській області від 05.04.2016 р. № ХК 142160961516, [PERSON] є замовником реконструкції індивідуального житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідач не уклав договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова. Ці обставини підтверджуються копіями декларації від 05.04.2016 року про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Харківській області, листу-повідомлення від 16.01.2017 року, пропозиції про укладання договору від 06.03.2017 року, проекту договору №29-17/2, розрахунку величини пайової участі. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Аналіз вказаної правової норми дає суду змогу зробити висновок про те, що обов`язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (а відтак і укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту) має замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Згідно з абзацом п`ятим частини першої ст.4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури. Аналіз вказаних правових норм дає суду змогу зробити висновок про те, що забудова земельної ділянки є розміщення на ній об`єктів будівництва (будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури). Саме тому у преамбулі до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зазначається, що цей Закон встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач не довів суду тієї обставини, що відповідач має намір щодо забудови земельної ділянки, оскільки надані позивачем докази, зазначені вище не містять про це ніякої інформації. Навпаки, у декларації від 05.04.2016 року про готовність об`єкта до експлуатації, зазначається інформація про об`єкт, як реконструкція нежитлових приміщень, без зміни зовнішньої конфігурації. В своїх письмових запереченнях відповідач зазначила, що під час будівництва вона не розміщувала об`єкт будівництва, тобто не здійснювала нове будівництво, а здійснила реконструкцію існуючого житлового будинку. Тобто будь-які дані, на підставі яких суд дійшов би висновку про те, що відповідач має намір щодо забудови земельної ділянки, відсутні. Оцінюючи аргумент, наведений позивачем, про те, що згідно зі ст. 4 Закону України «Про архітектурну діяльність» під будівництвом слід розуміти нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт, суд виходить з наступного. Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» у вказаних вище правових нормах визначає поняття забудови земельної ділянки. Закон «Про архітектурну діяльність» визначає поняття будівництва. І ці два поняття не є тотожними. Однак, саме Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», який у даному випадку є спеціальним, встановлює обов`язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (а відтак і укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту) для замовника і пов`язує такий обов`язок саме з наміром щодо забудови земельної ділянки, як комплексом заходів по розміщенню об`єктів будівництва на земельній ділянці, а не з будівництвом, як видом діяльності.

Outcome: dismissed