Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, указуючи, що з 21.10.2015 року по 31.01.2017 року [PERSON] працював у нього, ФОП, [PERSON] ,на посаді торгового представника відповідно до укладеного між ними трудового договору від 01.10.2015 року та його наказу № 4-П від 20.10.2015 року. Він, позивач, як фізична особа-підприємець займається оптово-роздрібною торгівлею деталями та приладдям для автотранспортних засобів як з фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет, так і поза магазинами. Умовами трудового договору, укладеного між ним, позивачем, та відповідачем, передбачено обовязок відповідача здійснювати діяльність щодо продажу товару (запчастин, матеріалів, обладнання). В силу специфіки своїх трудових обовязків відповідач періодично власноруч отримував від нього, позивача, товари для їх подальшої реалізації. Так, в період з 18.02.2016 року по 27.12.2016 року відповідач отримав від нього товарів вартістю на загальну суму 308\~509,69 грн., про що свідчать внутрішні видаткові накладні на переміщення товару: № 22 від 18.02.2016 року, № 28 від 25.02.2016 року, № 34 від 01.03.2016 року, № 113 від 24.05.2016 року, № 116 від 27.05.2016 року, № 118 від 31.05.2016 року, № 120 від 02.06.2016 року, № 122 від 07.06.2016 року, № 124 від 07.06.2016 року, № 125 від 09.06.2016 року, № 127 від 10.06.2016 року, № 131 від 14.06.2016 року, № 132 від 14.06.2016 року, № 134 від 16.06.2016 року, № 136 від 24.06.2016 року, № 139 від 30.06.2016 року, № 142 від 01.07.2016 року, № 144 від 05.07.2016 року, № 154 від 08.07.2016 року, № 157 від 12.07.2016 року, № 184 від 09.08.2016 року, № 200 від 23.08.2016 року, № 205 від 30.08.2016 року, № 230 від 20.09.2016 року, № 240 від 27.09.2016 року, № 244 від 30.09.2016 року, № 247 від 04.10.2016 року, № 253 від 07.10.2016 року, № 257 від 11.10.2016 року, № 258 від 14.10.2016 року, № 263 від 18.10.2016 року, № 264 від 20.10.2016 року, № 266 від 21.10.2016 року, № 267 від 24.10.2016 року, № 268 від 25.10.2016 року, № 275 від 29.10.2016 року, № 279 від 01.11.2016 року, № 280 від 01.11.2016 року, № 282 від 03.11.2016 року, № 283 від 04.11.2016 року, № 293 від 10.11.2016 року, № 298 від 18.11.2016 року, № 319 від 08.12.2016 року, № 320 від 09.12.2016 року, № 329 від 23.12.2016 року, № 330 від 27.12.2016 року. Позивач указав, що на кожній із зазначених накладних є підпис відповідача, який засвідчує факт отримання ним товару в обємі та за ціною, зазначеними у накладних. З 31.01.2017 року відповідач припинив свою діяльність з реалізації продукції ФОП [PERSON] на підставі власної заяви про звільнення від 30.01.2017 року та наказу ФОП [PERSON] № 2У від 31.01.2017 року. Відповідно до акту внутрішньої перевірки ФОП [PERSON] від 10.02.2017 року встановлено, що отриманий за вказаними накладними товар чи грошові кошти від його продажу відповідачем ФОП [PERSON] не передавалися. Він неодноразово звертався в усній формі до відповідача із вимогами про повернення товару або грошових коштів, однак відповідачем вказані вимоги були проігноровані. 15.05.2017 року він, позивач, направив відповідачеві письмову вимогу про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі вартості отриманого відповідачем товару на загальну суму 308\~509,69 грн. або про повернення товару. Вказана вимога також була проігнорована відповідачем. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 308\~509,69 грн., судовий збір у розмірі 3\~086,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 11\~000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача, [PERSON], підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представники відповідача, [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, зазначаючи, що відповідач був прийнятий позивачем на роботу відповідно до наказу № 4-П від 20.10.2015 року на посаду торгового представника. У посадові обовязки торгового представника входило представництво інтересів ФОП [PERSON] перед клієнтами та рекламування автозапчастин, а не продаж товару, як зазначає позивач. 31.01.2017 року відповідача було звільнено із займаної посади за статтею 36 КЗпП за згодою сторін і на час звільнення позивач не мав ніяких претензій до відповідача. Представники відповідача зазначили, що [PERSON] не заперечує, що він отримував товар для подальшого транспортування цього товару до клієнта, проте відповідач, зазначає, що розрахунки за цей товар з товарознавцем [PERSON] були здійснені. Також представник відповідача [PERSON] указав, що з відповідачем не укладався договір про повну матеріальну відповідальність і, в порушення вимог статті 29 КЗпП, будь-яких інструкцій або розяснень про його посадові обовязки як торгового представника йому під розписку позивачем не надавалося. Крім того, представники відповідача зазначили, що відповідно до статті 134 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, натомість, позивачем надані копії накладних, які за своєю формою та змістом не відповідають єдиній формі № М-11 накладної-вимоги на відпуск/внутрішнє переміщення/матеріалів, яка затверджена наказом Мінстату України від 21.06.1996 року. Також представник відповідача [PERSON] зазначив, що внутрішня перевірка від 10.02.2017 року, за результатами якої був складений акт та виявлено нестачу грошових коштів чи товару, проводилася за відсутності відповідача та вже після його звільнення, а розмір заподіяної позивачеві шкоди визначений не відповідно до вимог діючого законодавства. З огляду на зазначене, представник відповідача [PERSON] просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона працювала у ФОП [PERSON] з 2015 року по 30.12.2016 року менеджером в магазині «Геліон». Цей магазин торгував шиномонтажним обладнанням, розхідним матеріалом. [PERSON] працював торговим представником . В той час коли покупцем замовлявся товар за телефоном, останній відвозив зібраний для клієнта товар на автомобілі. При цьому розрахунок за товар здійснювався з товарознавцем [PERSON] або розраховувались з [PERSON] Також свідок [PERSON] пояснила, що вона не виписувала і не підписувала представленні їй для огляду у судовому засіданні накладні на переміщення товару на а.с. 26 і 30. Свідок [PERSON] пояснив, що він працював у ФОП [PERSON] з 02.07.2016 року по 07.07.2017 рік торговим представником. На своєму автомобілі він розвозив товар, котрий йому видавали на складі на адресу клієнту. За товар клієнти розраховувались із [PERSON] або із ним, свідком, за проханням [PERSON] Гроші він особисто передавав [PERSON] або [PERSON] Передача грошових коштів ніяким чином не оформлювалась. До липня 2017 року ніяких накладних не видавалось, а потім [PERSON] сказав щоб при перевезенні товару брали із собою накладну. Суд, вислухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач відповідно до укладеного 01.10.2015 року між ним та позивачем трудового договору та на підставі наказу позивача № 4-П від 20.10.2015 року працював у ФОП [PERSON] на посаді торгового представника (а.с. 6-7, 8). Предметом діяльності ФОП [PERSON] є оптово-роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (а.с. 62-63, 64-70). Відповідач відповідно до трудового договору, укладеного між ним та позивачем, був зобовязаний виконувати діяльність щодо продажу товару (запчастин, матеріалів, обладнання) (а.с. 6). Згідно накладних на внутрішнє переміщення № 22 від 18.02.2016 року, № 28 від 25.02.2016 року, № 34 від 01.03.2016 року, № 113 від 24.05.2016 року, № 116 від 27.05.2016 року, № 118 від 31.05.2016 року, № 120 від 02.06.2016 року, № 122 від 07.06.2016 року, № 124 від 07.06.2016 року, № 125 від 09.06.2016 року, № 127 від 10.06.2016 року, № 131 від 14.06.2016 року, № 132 від 14.06.2016 року, № 134 від 16.06.2016 року, № 136 від 24.06.2016 року, № 139 від 30.06.2016 року, № 142 від 01.07.2016 року, № 144 від 05.07.2016 року, № 154 від 08.07.2016 року, № 157 від 12.07.2016 року, № 184 від 09.08.2016 року, № 200 від 23.08.2016 року, № 205 від 30.08.2016 року, № 230 від 20.09.2016 року, № 240 від 27.09.2016 року, № 244 від 30.09.2016 року, № 247 від 04.10.2016 року, № 253 від 07.10.2016 року, № 257 від 11.10.2016 року, № 258 від 14.10.2016 року, № 263 від 18.10.2016 року, № 264 від 20.10.2016 року, № 266 від 21.10.2016 року, № 267 від 24.10.2016 року, № 268 від 25.10.2016 року, № 275 від 29.10.2016 року, № 279 від 01.11.2016 року, № 280 від 01.11.2016 року, № 282 від 03.11.2016 року, № 283 від 04.11.2016 року, № 293 від 10.11.2016 року, № 298 від 18.11.2016 року, № 319 від 08.12.2016 року, № 320 від 09.12.2016 року, № 329 від 23.12.2016 року, № 330 від 27.12.2016 року відповідач приймав під особисту матеріальну відповідальність товари (запчастини, матеріали, обладнання) на загальну суму 308\~509,69 грн., про що свідчить його підпис на вказаних накладних (а.с. 10-51). Судом встановлено, що відповідно до наказу ФОП [PERSON] № 2У від 31.01.2017 року відповідач звільнений із займаної посади торгового представника на підставі статті 36 КЗпП за згодою сторін (а.с. 9). 10.02.2017 року ФОП [PERSON] та його працівником, товарознавцем [PERSON] була проведена внутрішня перевірка товарно-матеріальних цінностей та виявлено, що товар, на загальну суму 308\~509,69 грн., отриманий звільненим [PERSON] згідно вищезазначених разових документів накладних на переміщення, ФОП [PERSON] повернуто не було, кошти від продажу вказаних товарів [PERSON] ФОП [PERSON] не передавалися (а.с. 52). 15.05.2017 року ФОП [PERSON] відповідачеві була направлена письмова вимога про добровільне відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 308\~509,69 грн. (а.с. 53, 54). Згідно з частиною 1 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, також і у разі, коли, зокрема, майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Відповідно до роз*ясень, які містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю», підставою повної матеріальної відповідальності у випадку, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, є заподіяння шкоди невиконанням чи неналежним виконанням прийнятого працівником на себе обовязку виконати окреме трудове завдання одержати від третьої особи чи матеріально відповідального працівника трудового колективу за разовою довіреністю або іншим разовим документом під свою відповідальність визначене майно та інші цінності і передати його (повернути) в цілості і збереженості власнику або уповноваженому ним органу. Під іншими разовими документами слід розуміти накладні, відомості, рахунки-фактури тощо, передбачені відповідними правилами забезпечення первинного бухгалтерського обліку. Накладними або іншими документами оформляється видача матеріальних цінностей із складів, торгових залів для відправлення їх в інші організації, для торгівлі з лотків, у кіосках тощо. Працівник, який одержав майно або інші цінності за довіреністю або іншим разовим документом, відповідає за їх втрату, за їх недостачу, ушкодження або псування (п.8). Відповідно до частини 2 статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин і відповідних їм правовідносин, суд вважає, що відповідач [PERSON] як особа, яка будучи працівником ФОП [PERSON] отримала під свою відповідальність товар, що підтверджується накладними на переміщення на а.с. 10- 51, має нести відповідальність відповідно до пункту 2 частини 1 статті 134 КЗпП України. Разом з тим, відповідно до вимог частини 1 статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Пунктом другим Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення ( псування) матеріальних цінностей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 116 від 22.01.1996 року визначено, що розмір збитків від розкрадання, нестачі знищення ( псування) матеріальних цінностей визначається шляхом незалежної оцінки відповідно до національних стандартів. Відповідно до статей 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов*язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що позивачем не доведені фактичні втрати, розмір заподіяної відповідачем матеріальної шкоди. Так, на підтвердження позовних вимог щодо заподіяння матеріальної шкоди відповідачем на суму 308\~509,69 грн. позивачем представлений [PERSON] внутрішньої перевірки від 10.02.2017 року, складений за участі ФОП [PERSON] і товарознавця [PERSON], і накладні на переміщення товарів, котрі виготовлені за допомогою комп*ютера, а вартість товару в цих накладних проставлена вручну. Такий доказ, на думку суду, не може вважатися допустимим в розумінні статті 59 ЦПК України. Діючим законодавством чітко визначено, що розмір збитків визначається шляхом незалежної оцінки. Оскільки позивачем позовні вимоги щодо розміру заподіяної матеріальної шкоди відповідачем не доведені належними та допустимими доказами, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат немає.

Outcome: dismissed