Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить припинити право власності на частку у спільній сумісній власності на квартиру, яка належала на праві приватної власності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та визнати право власності на ? частку у спільній сумісній власності квартири за вказаною адресою за нею. Вимоги мотивує тим, що вона зареєстрована та постійно проживала за зазначеною адресою з цивільним чоловіком [PERSON], який помер [INFO]. Рішенням суду встановлення факт їх проживання однією сім'єю з 29 жовтня 2009 року по день смерті [PERSON] Спочатку їх сумісного проживання однією сім'єю з [PERSON] свого житла вони не мали, та були змушені проживати з сім'єю її дочки від першого шлюбу [PERSON]. Згодом отримали квартиру [ADDRESS]. В цій квартирі вони з [PERSON] зробили капітальний ремонт, а тільки потім перебралися для проживання. Однак потім, вирішили її обміняти на іншу, на що отримали згоду Біляївського виконавчого комітету Одеській області. По рішенню виконавчого комітету, їм видали обмінний ордер на квартиру [ADDRESS], яку вони отримали з боргами, в зв'язку з чим уклали Угоду «Про порядок погашення заборгованості». Згодом вказана квартира була приватизована. З самого початку сімейного проживання разом, позивач та [PERSON] вели сумісне господарство, розраховувались з боргами по Угоді, зробили ремонт за спільні кошти. За час сумісного проживання, позивач дізналась, що у [PERSON] є дорослий син від першого шлюбу - [PERSON]. Син з її чоловіком [PERSON] відносини не підтримував, не підтримував свого батька в часи хвороб, у квартиру нічого не купував, не допомагав з ремонтом, тобто з ними не спілкувався та не вважав свого батька родичем. Коли помер її чоловік, вона, як його дружина, оформила свідоцтво про смерть, свідоцтво про поховання та за свої кошти поховала його. Незабаром їй стало відомо, що син її чоловіка від першого шлюбу [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про отримання спадщини. В даний час позивач вже не проживає у вказаній квартирі, так як 23 липня 2017 року передала ключі від вказаної квартири [PERSON] - відповідачу. Відповідно до вказаних вище законодавчих норм, вважає, що має право на 1/2 частину квартири [ADDRESS], так як дане майно являється їх сумісною власністю, а син - [PERSON] може спадкувати іншу половину даної квартири. Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову та просив його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у позові. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити в повному повністю. Вислухавши сторін, дослідивши докази по справі суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданого Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області актовий запис № 975. (а.с. 8). [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON]. Шлюб був розірваний 28 жовтня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. (а.с. 13). Згідно до акту від 26 вересня 2016 року депутата Біляївської міської ради, за адресою: [ADDRESS] згідно домової книги зареєстровані та вели спільне господарство понад 8 років (2009 р. до [INFO]) - [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 6). Згідно довідки виконавчого комітету Біляївської міської ради № 2796 від 28 вересня 2016 року, [PERSON], 1967 р.н. є жителем [ADDRESS]. (а.с. 7). Відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 січня 2017 року, яке набрало чинності 03 лютого 2017 року, встановлено факт проживання однією сім'єю з 29 жовтня 2009 року [PERSON] та [PERSON] по день його смерті - [INFO]. (а.с. 12). Згідно до ордеру на житлове приміщення № 101 [PERSON] було видане житлове приміщення площею 12.00 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 10). Відповідно до рішення виконавчого комітету Біляївської міської ради про дозвіл на обмін жилих приміщень дано згоду [PERSON] та [PERSON] на обмін квартирами та [PERSON] передано квартиру за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 14). 20 липня 2010 року було укладено угоди «Про порядок погашення заборгованості» за № 08857, 08856, 08855 [PERSON] з ВАТ «Одесаобленерго». (а.с. 29-31). Вказана квартира була приватизована [PERSON] та отримано свідоцтво про право власності на житло 03 вересня 2010 року № 5193 та зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав. (а.с. 11). В своєму позові [PERSON] стверджує, що квартира [ADDRESS] являється спільною сумісною власністю її та покійного [PERSON]. При цьому посилається на норми ст. 74 СК України. Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 5 даної статті, яка вказувала, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, діяла з 11.01.2011 року на підставі ЗУ «Про внесення зміни до статті 61 сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної власності подружжя. Частину п'яту статті 61 було виключено на підставі Закону України № 4766-УІ від 17.05.2012 Згідно п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 61 СК України (в редакції від 27.07.2010 року), об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як було встановлено, 03 вересня 2010 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на житло № 5193. В свідоцтві зазначено, що квартира приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного Житлового фонду». Спірна квартира була приватизована не в момент дії ч. 5 ст. 61 СК України, а тому являлася його особистою приватною власністю відповідно до норм ст. 57 СК України. Статтею 61 в редакції на момент приватизації квартири та в редакції на даний час, не передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду. В позові позивач вказує, що в спірній квартирі вони робили ремонт, купували техніку за спільні кошти, що підтверджується платіжними документами. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області (рішення набрало законної сили 03.07.2017 року) в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зміну черговості одержання права на спадкування відмовлено. (а.с. 56). Судом також встановлено, що згідно вказаного рішення суду, відповідно до довідки № 177 від 12.05.2017 року, виданої Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства, [PERSON] працював в Дністровському МУВГ на посаді машиніста насосної установки з 26 жовтня 1998 року по [INFO]. Згідно довідки № 58 від 17 травня 2017 року, виданої Рибосільськогосподарським кооперативом «Придністровець», [PERSON] працював в РСК «Придністровець» за сумісництвом на посаді ставкового працівника з 02.04.2015 року по 20.09.2016 року. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] працював та отримував кошти до самої смерті. Позивачка не надала до суду ніяких доказів про те, що вона працювала на момент проживання з покійним та заробляла якісь кошти. А тому немає ніяких підтверджень, що вона брала фінансову участь у проведені ремонтів та купівлі побутової техніки. Позивачка просить припинити право власності на частку у спільній сумісній власності на квартиру, яка належала на праві приватної власності [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Таким чином, неможливо припинити право власності особи, цивільна правоздатність якої припинилася. В позові [PERSON] вказує, що іншого житла крім спірної квартири вона не має та зараз проживає з дочкою [PERSON]. Але такі твердження позивачки є неправдивими. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.09.2017 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Право власності зареєстровано. (а.с. 57-58). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є такими, що не відповідають вищенаведеним нормам законодавства України та не підлягають задоволенню. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Outcome: dismissed