Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що відповідач не виконує свої зобовязання відповідно до договору про користування електроенергією від 02.01.2002 року №120161, щодо своєчасної, щомісячної оплати за отриману електроенергію, у звязку із чим за ним виникла заборгованість. 14.04.2015 року судом відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту електроенергію за період з 06.01.2013 року по 14.05.2015 року в розмірі 9720,17 грн. Оскільки відповідач добровільно відмовляється сплатити борг, позивач просить суд стягнути з відповідача в примусовому порядку вказану суму боргу та судові витрати в розмірі 833,88 грн. В судовому засіданні представник позивача за дорученням позов підтримав, надав суду письмові пояснення по справі, в яких просив суд задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував та пояснив, що спірний лічильник встановлений в домоволодінні, що знаходиться по вул. Лісовій в м. Біла Церква, який не має юридичного поділу на окремі квартири, але фактично має окремі входи та фізично розділений на дві різні частини. Одним з власників 1/2 частини будинку, що іменовано квартирою № 1 є [PERSON], на її імя відкрито окремий особовий рахунок для користування електричною енергією. Власником іншої 1/2 частини будинку, що фактично складає квартиру № 2 є відповідач по справі. Оскільки останній вважає, що спірний лічильник не відносить до його половини будинку, то і боргу за спожити електроенергії у нього не має. Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, статтями 24 - 27 Закону України «Про електроенергетику», ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 та Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, необлікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженою постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 4 травня 2006 року № 562. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з вимогами ст. 31 ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обовязки, які визначені ст. 27 ЦПК України. Стаття 26 Закону України «Про електроенергетику» встановлює, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобовязаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України. Правила користування електричною і тепловою енергією для населення затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень Правил користування електричною і тепловою енергією для населення споживач несе відповідальність згідно із законодавством за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. Ст. 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 ПКЕЕН та п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обовязок укладення договору про користування електричною енергією покладено на власника нерухомого майна споживача житлово-комунальних послуг. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. В судовому засіданні встановлено та підтверджується сторонами по справі, що будинок № 15 по вулиці Лісовій в місті Біла Церква Київської області не має юридичного поділу на окремі квартири, але фактично має окремі входи та розділений на дві різні частини, тобто між власниками встановлений певний порядок користування будинком. Одним із співвласників частини будинку, що іменовано квартирою № 1 є [PERSON], на імя якої відкрито окремий особовий рахунок для користування електричною енергією №200044653. Власником іншої частини будинку, що фактично складає «квартиру» № 2 є відповідач по справі [PERSON], на імя якого на даний час відкрито два особові рахунки №200044357 та №200044716. Даний факт сторонами не заперечується та підтверджується матеріалами справи. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується поясненнями представника відповідача, дід відповідача - [PERSON], за життя, в частині будинку іменованій квартирою № 2, встановив два лічильника обліку електроенергії, один з яких - трьохфазний прилад обліку для будівництва іншого будинку, оформивши відповідні дозволи, які на даний час не збереглися у сторін по справі у звязку із закінченням терміну їх зберігання. Після його смерті право власності на вказану ? частину (кв. 2) житлового будинку № 15 по вул. Лісовій в м. Біла Церква з частиною господарських та побутових будівель та споруд з двома оформленими особовими рахунками (двох- та трьохфазний облік) на користування електричною енергією для забезпечення потреб домоволодіння, перейшло до [PERSON] На ім'я останньої, було переоформлено вказані два особові рахунки: на однофазний лічильник згідно умов договору про користування електричною енергією № 120063 від 16.07.2002р., та на трьохфазний лічильник - згідно договору № 120161 від 02.01.2002 року. Дані особові рахунки до прийняття спадщини відповідачем на іншу особу не переоформлялися та не закривалися. Після смерті [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.12.2006р., відповідач успадкував вказану 1/2 частину (кв. 2) житлового будинку № 15 по вул. Лісовій в м. Біла Церква з частиною господарських та побутових будівель та споруд з двома оформленими особовими рахунками на користування електричною енергією для забезпечення потреб домоволодіння, але лише 05.05.2015 р. уклав з позивачем договір про користування електричною енергією № 200044357 по однофазному обліку, оплативши борги за його показниками. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що ним здійснюється енергопостачання квартири № 2 в житлового будинку № 15 по вул. Лісовій в м. Біла Церква на підставі укладеного з [PERSON] договору на користування електричною енергією від 16 липня 2002 року, який мав бути переукладений з відповідачем по справі. Заяв про припинення енергопостачання всього будинку чи його частини до позивача не надходило. Отже, як встановлено в судовому засіданні, підтверджується матеріалами справи та вбачається з пояснень сторін, відповідач є власником частини домоволодіння № 15 по вулиці Лісовій в місті Біла Церква Київської області, за якою закріплені вказані два особові рахунки по лічильниках №200044357 та №200044716. Всупереч приписам п. 1 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», на трифазний прилад обліку по особовому рахунку №200044716 договір про користування електричною енергією відповідач не переуклав. Заборгованість за використану електроенергію за показниками трьохфазного лічильника по особовому рахунку №200044716 в розмірі 9720,17 грн., утворилася в період з 06.01.2013р. по 04.04.2015р., коли власником домоволодіння вже був саме відповідач. Даний факт сторонами не заперечується та підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.12.2006 року, розрахунком особової картки споживача по особовому рахунку №200044716. Тобто позивач, в період з 06.01.2013р. по 04.04.2015р., надавав можливість відповідачу користуватись електроенергією відповідно до ст. 714 ЦК України, а електрична енергія поставлена позивачем споживалася без письмового оформлення договірних відносин, з вини відповідача. Аналогічного висновку дійшов ВССУ в ухвалі від 30.11.2016 року ухваленій в даній справі. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту електроенергію за період з 06.01.2013 року по 14.05.2015 року в розмірі 9720,17 грн., а також відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем під час розгляду справи в суді в розмірі 833 грн. 88 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved