Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків його недійсності, обґрунтовуючи який зазначив, що його донька [PERSON] спірну подарувала йому квартиру [ADDRESS] , відповідно договору дарування. Після укладання договору позивач почав мешкати у подарованій донькою квартири разом з жінкою, відповідачкою по справі [PERSON] , яка увійшла до нього в довіру, в результаті чого через рік після укладання договору зареєстрував її у зазначеній квартирі, а згодом вона запропонувала йому скласти заповіт на її ім`я, у зв`язку з цим позивачем було вчинено у приватного нотаріуса Семенченко І.М., про що ним було особисто проставлено підпис. З серпня 2014 року у позивача почались проблеми зі здоров`ям та в результаті не проведення вчасного медикаментозного лікування переніс важку операцію, дружина позивача [PERSON] запевняла його, що у нього пухлина, внаслідок чого він може померти. Також [PERSON] попросила позивача укласти договір довічного утримання, пославшись на те, що він переніс важку операцію в квітні 2015 року та потребує сторонньої допомоги, тому укладання такого договору буде забезпечувати його інтереси, оскільки він повністю довіряв своїй дружині, тому дав свою згоду. Даючи свою згоду на укладання договору довічного утримання позивач керувався виключно довірою до дружини [PERSON] і з урахуванням похилого віку, 76 років та стану свого здоров`я, що у 2013 році він повністю втратив зір, розраховуючи на підтримку, допомогу у повсякденному житті та догляд за ним з боку [PERSON] , тому прийняв рішення задовольнити її прохання та укласти з нею угоду, відповідно до умов якої останній перейде право власності на квартиру, а він отримає гарантію постійного догляду та піклування з її сторони, тому оспорюванний договір дарування укладений ним внаслідок помилки, оскільки насправді мав намір укласти договір довічного утримання та був впевнений, що у нотаріуса буде укладено саме договір довічного утримання. Так, 16.07.2015 року між позивачем та відповідачкою укладено договір дарування квартири позивача [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дідківською Ю.В., однак позивач вважав, а також було обговорено відповідачкою, що між ними буде укладено договір довічного у тримання, за яким [PERSON] буде зобов`язана надавати позивачу допомогу, в тому числі матеріальну, за що отримує у власність квартиру. Позивач був впевнений, що укладаю саме договір довічного утримання та у випадку невиконання умов зможе його розірвати. Крім того, під час укладення, як вважав позивач договору довічного утримання, відповідач залишила його у нотаріуса, а сама кудись пішла, через деякий час вона повернулася до нотаріуса разом з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Цей договір позивач особисто не підписував, його підписав [PERSON] , якого він особисто не запрошував, а запросила його дружина - [PERSON] , оскільки вважала, що це необхідно за законом для посвідчення такого роду правочину. Стан здоров`я позивача дозволяв йому підписати документ власноручно, але прочитати документ самостійно фізичний стан його здоров`я не дозволяє, оскільки у 2013 році він повністю втратив зір та з того часу він вже нічого не бачить. Даючи свою згоду на укладання договору довічного утримання, він керувався виключно довірою до [PERSON] і з урахуванням похилого віку та стану свого здоров`я розраховуючи на підтримку, допомогу у повсякденному житті та догляд за ним з боку [PERSON] прийняв рішення задовольнити її прохання та укласти з нею угоду, відповідно до умов якої останній перейде право власності на квартиру, а для себе він отримає гарантію постійного догляду та піклування з її сторони, тому оспорюванні договір дарування укладений позивачем внаслідок помилки, оскільки насправді він мав намір укласти договір довічного утримання та був впевнений, що у нотаріуса буде укладено саме договір довічного утримання. Протягом всього перебування 16.07.2015 року у приватного нотаріусу Обухівського районного нотаріальною округу Київської області Дідківської Юлії Володимирівни жодним із присутніх, в тому числі нотаріусом, йому не повідомлялося та не роз`яснювалось, що він втрачає право власності на спірну квартиру [ADDRESS] . У позивача було єдине місце проживання, іншого житла він не мав, він досі залишається зареєстрованим у спірній квартирі. Ще два роки після того, як він вважав, що уклав договір довічного утримання на ім`я [PERSON] вони разом мешкали у вищезазначеній квартирі, продовжувала входити до нього в довіру, здійснювала догляд за ним, опікувалась. За рік їхні стосунки з відповідачкою погіршились, [PERSON] почала часто сваритися, ставитися до нього зневажливо. Навесні 2017 року [PERSON] разом із її родичами хитрістю відвезла його до сільської місцевості, своїх родичів, а саме до її доньки в Черкаську область, мотивуючи це тим, що йому буде краще відпочити влітку за містом та на природі. Проте, відпочинок тривав півтори роки, до 12 жовтня 2018 року. Весь цей час позивач просив родичів [PERSON] та її саму повернути його додому, але всі його прохання було проігноровано, згодом [PERSON] повідомила, що вони не мають можливості повернутись до спірної квартири [ADDRESS] , оскільки вона орендована іншими мешканцями. Такі його обурення [PERSON] сприйняла зі злістю та почала позивачу погрожувати, що відправить його до психіатричного закладу в м. Умань, де в неї є знайомі та з цього закладу він вже ніколи не повернеться додому в м. Українка. Після цього він голодував, не мав належних умов життя, про нього не піклувались, його пенсію, яку перераховували на банківську картку [PERSON] забирала собі, створювала для позивача нелюдські умови для існування. З родичами своїми він на той час не спілкувався, оскільки [PERSON] зробила все, щоб зруйнувати його стосунки з ними і розсварити їх, як виявилось згодом, вона робила це навмисно з метою заволодіти його квартирою та позбавити його житла. Після цього він пішов жити до своєї доньки, декілька разів, позивач з донькою приходили до [PERSON] та просили впустити в спірну квартиру, повернути документа та особисті речі, однак [PERSON] відмовила. Вказані спроби потрапити до житла були зафіксовані викликами поліції, в їх присутності [PERSON] повернула позивачу паспорт громадянина України, проте забрати його особисті речі вона не дозволила навіть в присутності працівників поліції, які роз`ясняли їй, що вона порушує закон, однак відповідачка зазначала, що вона є власницею квартири вказувала на договір дарування квартир від 16.07.2015 року, мотивувала свої дії тим, що ця квартира є її приватною власністю і сторонніх осіб вона до неї не впускатиме, незважаючи на те, що позивач в ній зареєстрований. У зв`язку з чим просив визнати недійсним договір дарування спірної квартири [ADDRESS] від 16.07.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дідківською Ю.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №734, а також застосувати наслідки недійсності договору дарування квартири [ADDRESS] від 16.07.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дідківською Ю.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] , поновити, визнати та зареєструвати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] право власності на квартиру [ADDRESS] . 29 березня 2019 року суддею винесено ухвалу про залишення без руху позовну заяву для усунення недоліків. 11 травня 2019 року суддею винесено ухвалу про прийняття до розгляду, відкриття провадження по цивільній справі та призначення підготовчого судового засідання. 28 серпня 2019 року суддею винесено ухвалу про закриття провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні також будучи допитаним в якості свідка позовні вимоги підтримав та вказав, що він познайомився з відповідачкою в 2009 році, уклали шлюб без свідків. На вимогу відповідачки він написав заповіт, однак хотів укласти договір пожиттєвого утримання, оскільки в 2015 році йому зробили операцію на очах через зникнення зору, він став інвалідом. Відповідачка 28.12.2018 року вигнала зі спірної квартири позивача, внаслідок чого він змушений звертатись до працівників поліції і лише з їхньою допомогою він потрапив до спірного приміщення та забрав паспорт громадянина України. Донька відповідачки вивезла позивача в село до м. Умань, обманним шляхом його не допускали до квартири, хотіли відвезти до психіатричної лікарні. На вимогу позивача привезти його до спірної квартири, відповідачка погрожувала йому, ображала. В 2015 році з відповідачкою пішли до нотаріуса на консультацію щодо укладення договору довічного утримання. На вимогу нотаріуса та відповідача свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прийшли з паспортами, розписались, тексту не читали. В 2014 році особисто підписував заповіт у приватного нотаріуса Семенченко І.М., на той час мав проблеми зі здоров`ям, в 2013 році втратив зір, але міг підписуватись, малював. 22 січня 2019 року у нотаріуса отримав копію договору дарування квартири та після цього дізнався про те, що відповідачка є господаркою спірної квартири. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вказала, що позивач помилився щодо предмету правочину, не розумів його суть, а також у договорі дарування квартири від 16.07.2015 року міститься відмітка, проте, що він незрячий, а також у правочині не вказано про оголошення змісту позивачу, він вміє підписувати документи, але його ввели в оману, договір укладено внаслідок помилки та обману. Про договір став цікавитись, оскільки вважав себе господарем спірної квартири. У позивача є вади здоров`я, фактично не відбулась передача майна оскільки він продовжував проживати у квартирі, вести спільний побут. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що є донькою позивача, [INFO] року батько прийшов без документів і грошей сказав, що відповідачка його вигнала, що його вивезла в село на півтори роки, не могли з ним зв`язатись, погрожували йому відправити до психіатричної лікарні. У січні 2019 року з батьком пішли до спірної квартири, відповідачка їх не пропустила, після чого вона викликала поліцію тільки тоді віддали паспорт та пенсійне посвідчення позивача, а дочка відповідачки показала договір, де батько вже не є господарем спірної кватири. Вдруге викликали з батьком працівників поліції, через те, що знову відповідачка не пускала до спірної квартири. У нотаріуса Дідківської Ю.В. з батьком отримали копію договору дарування квартири, тільки після того позивач дізнався про спірний правочин та звернулись за правовою допомогою. Відповідачка відмовляється повернути квартиру, зараз позивач живе у доньки. Батько втратив зір в січні 2015 року до укладення договору, але він пише сам, оскільки є художником. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що при укладенні спірного договору дарування квартири був присутній, оскільки його запросила в той день відповідачка, як свідка, вони були в дружніх відносинах. Він підписав спірний договір, бо були проблеми з зором у дарувальника - позивача, він не міг самостійно прочитати текст договору, а тому нотаріус прочитавши договір вголос, текст який вже був готовий, попросила його поставити підпис, при цьому ніхто не суперечив. Деталі договору не пам`ятає, позивач дарував йому книгу зі своїм підписом. Коли побачив спірний договір був здивований, свій підпис він впізнав. Зазначив, що позивач підписати договір міг, а прочитати ні. Коли трапився у відповідачки інсульт, позивача відвезли до села, до її родичів, звідки він телефонував йому та повідомив, що його хочуть відправити до психіатричної лікарні. Зазначив, що позивач хотів подарувати відповідачці квартиру, оскільки кохав її, здивувався, через те, що забув, що підписував договір за нього, а не як свідок. Підтвердив, що спірний договір зачитувався вголос при цьому позивач був присутній, чи він чув та чи був згоден зі змістом договору у нього не перепитував. Раніше позивач ніколи не говорив, що хоче подарувати квартиру, здивувався, що його було запрошено бути свідком при укладені договору дарування квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що була присутня при укладенні договору дарування квартири, відповідно була запрошена в день його укладення відповідачкою. [PERSON] являється її чоловіком, коли йшли разом до нотаріуса на укладення договору не знала чому саме її було запрошено. Нотаріусом в присутності позивача було вголос оголошено текст спірного договору дарування квартири, який був попередньо надрукованим. [PERSON] не пропонували читати вголос договір, тільки підписати, при цьому нічого не роз`яснювалось. Нотаріус з позивачем не спілкувались. Їй не було відомо, що [PERSON] підписав договір дарування за позивача, вони разом не спілкувались. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що звернулась відповідачка до нього завчасно, за декілька тижнів бути свідком при укладенні спірного договору, при якому був присутній і позивач. Зміст спірного договору нотаріусом було прочитано вголос, після чого він поставив свій підпис, як свідок. Деталі укладення договору не пам`ятає, договір особисто бачив, при цьому нотаріусом не було роз`яснено позивачу його умови. Відповідачка вибрала свідка [PERSON] , щоб підписати спірний договір, сварок під час укладення договору не було. Також йому відомо, що позивач їздив в Черкаську область. Відповідач у судове засідання не з`явилася, виклик відповідача здійснювався відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової Обухівського районного суду Київської області на офіційному веб-порталі «Судова Влада України». Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Третя особа, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дідківська Юлія Володимирівна до суду не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Вислухавши позивача його представника, свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування цілої квартири [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Семенченком І.М. зареєстрованого в реєстрі за №95. 16 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Дідківською Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за №734. Відповідно п.15 зазначеного договору вбачається, що [PERSON] є писемний, але за станом здоров`я такий, що не може прочитати та підписати договір власноручно, на його особисте прохання, за його дорученням та в його та нотаріуса присутності текст договору складено та посвідчено при свідках обраних заповідачем [PERSON] , [PERSON] , які зачитали вголос договір та поставили свої підписи на ньому. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту та його оголошення нотаріусом оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, [PERSON] зазначав, що при укладенні договору дарування йому було роз`яснено, що він уклав договір довічного утримання, відповідно якого [PERSON] взяла на себе зобов`язання довічно надавати йому матеріальну допомогу та у випадку його смерті стане власницею спірної квартири, текст правочину який підписав [PERSON] зачитано йому не було, самостійно зачитати текст фізично він не зміг оскільки втратив зір. Необхідно наголосити, що [PERSON] , [INFO] на час укладання оспорюваного договору було 76 років. Суд приймає твердження позивача, що підтверджується матеріалами справи, зокрема випискою із медичної картки амбулаторного хворого в тому, що [PERSON] перебував на стаціонарі з 30.03.2015 року по 14.04.2015 року у зв`язку з проведенням операції та втратою в 2013 році зору, а тому стан його здоров`я не дозволяв позивачу прочитати договір дарування в 16 липня 2015 року. Як зазначає позивач дана квартира є єдиним його місцем мешкання та реєстрації, вона належить [PERSON] на праві власності та іншого нерухомого майна він не має. З дослідженого в судовому засіданні диску з аудиозаписом розмови [PERSON] та [PERSON] вбачається, що останній був впевнений, що він укладає договір довічного утримання та не позбавляється права власності на спірну квартиру. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої ст. 229 та ст.ст. 203 і 717ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Дана позиція викладена у Постанові ВСУ від 27.04.2016 року в Правовому висновку у справі № 6-372цс16, яку суд вважає за доцільним застосувати при розгляді даної справи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивач не мав вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування від 16.07.2015 року та передачу у власність відповідачу квартири, яка є його єдиним житлом, що свідчить про те, що позивач не мав наміру дарувати дану квартиру, і що він будучи людиною похилого віку, який за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише на підставі договору довічного утримання, укладаючи спірний договір, помилявся щодо саме правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. А тому суд вважає, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, однак, не за договором дарування, а за договором довічного утримання. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідач позов визнала, суд приходить до висновку, спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст.16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст.216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки у України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання недійсним договору дарування, оскільки під час його укладення у позивача було відсутнє волевиявлення безоплатної передачі майна у власність [PERSON] . Також, право власності позивача на спірне майно підлягає відновленню. Враховуючи те, що визнаний недійсним правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом, а тому право власності позивача на житлове приміщення підлягає відновленню. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні лише частково, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню в частині доведених позовних вимог.

Outcome: partial