Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог, просить виселити [PERSON] з належного йому будинку [ADDRESS] без надання іншого житла. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.09.2007 року ним був придбаний будинок [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу ВЕХ № 904709. У відповідності до витягу від 14.09.2007 року він є власником вказаного будинку. В будинку зареєстрована та проживає відповідачка, яка позивачем була тимчасово зареєстрована 15 травня 2014 року на час вирішення питань з власною нерухомістю та з метою недопущення припинення виплати пенсії. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статтей 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У даному випадку перешкодою є постійне проживання в будинку особи, яка не дотримує встановленого порядку користування майном. На даний час, у позивача виникло питання про відчуження своєї нерухомості, якою він не може скористатися у зв'язку з тим, що в його житловому будинку проживає відповідачка. Оскільки, виселятися в добровільному порядку відповідачка не бажає, позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні відповідач просив суд залишити його позов без розгляду. 14.08.2015 року в попередньому судовому засіданні відповідачка звернулася до суду з зустрічним позовом до позивача, в якому просить встановити факт проживання як жінки та чоловіка однією сім'єю з 2004 року по липень 2015 року її та позивача за первісним позовом, встановити факт належності до спільного майна подружжя житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою в [ADDRESS], загальною площею 88.4 кв.м. вартістю 52 600 гривень, виділити їй з спільного майна подружжя 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою в [ADDRESS], загальною площею 88.4 кв.м. вартістю 52 600 гривень (вартість 1/2 частини становить - 26 300 грн), визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою в [ADDRESS], загальною площею 88.4 кв.м. вартістю 52 600 гривень (вартість 1/2 частини становить - 26 300 грн). Також просить суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати по оплаті судового збору та за надання правової допомоги. Свої вимоги відповідачка за первісним позовом обґрунтовує тим, що в цивільному шлюбі вони з позивачем прожили з вересня 2004 року по липень 2015 року. В 2007 році ними був придбаний будинок в [ADDRESS], де вони і проживають на даний час. В кінці 2008 року позивач за первісним позовом захворів та знаходився на лікуванні, 01 січня 2009 року він перед операцією склав заповіт, де будинок по [ADDRESS] заповів відповідачці ( позивачці за зустрічним позовом). В березні 2014 року вона змушена була звільнитися з роботи, щоб переїхати з відповідачем ( [PERSON]) до м. Таращі. Після переїзду [PERSON] зареєстрував її в житловому будинку, який розташований в [ADDRESS] і вона в свою чергу продавши хату своїх батьків, розпочала ремонт у будинку та встановила паркан. У відповідача не було ніяких доходів, вони жили на її кошти, які вона отримала у спадок від своїх батьків, також за вказані кошти вони купили морозильну камеру, електричний водонагрівач, чайник, круподробилку, домашню птицю для вирощування, оплачувала комунальні платежі. Позивачка у вказаному домоволодінні вела домашнє господарство до липня 2015 року. В липні 2015 року у сторін погіршилися сімейні відносини, почалися сварки, внаслідок яких [PERSON] вирішив виселити її з їх спільного будинку. В зв'язку з цим,вона змушена була звернутися до суду. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просять суд їх задовольнити. Відповідач за зустрічним позовом, [PERSON], позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення. Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем зустрічного позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст..207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення його позову без розгляду. Оскільки в судовому засіданні позивач за первинним позовом [PERSON] заявив клопотання про залишення його позову про виселення [PERSON] з житлового будинку, який розташований в [ADDRESS], без розгляду, то суд приходить до висновку, що воно підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] почали разом проживати з вересня 2004 року. В 2007 році ними за спільні кошти був придбаний будинок, який розташований в [ADDRESS], де вони і проживають на даний час. В кінці 2008 року [PERSON] захворів та знаходився на лікуванні, а 01 січня 2009 року, перед операцією, склав заповіт, де будинок по [ADDRESS] заповів позивачці ([PERSON]). В березні 2014 року позивачка за зустрічним позовом звільнилася з роботи, переїхала з відповідачем ( [PERSON]) до м. Таращі. Після переїзду [PERSON] зареєстрував її в житловому будинку, який розташований в [ADDRESS] і вона, продавши хату своїх батьків, розпочала ремонт у будинку та встановила паркан. Оскільки на той час у відповідача не було доходів, вони жили на її кошти, які вона отримала у спадок від своїх батьків. Вони вели спільне господарство, купували господарські товари та продукти харчування ( морозильну камеру, електричний водонагрівач, чайник, круподробилку, домашню птицю), оплачували комунальні платежі. В липні 2015 року у сторін погіршилися сімейні відносини, почалися сварки, непорозуміння, внаслідок яких [PERSON] вирішив звернутися до суду з позовом про виселення позивачки з їх спільного будинку. В зв'язку з цим, вона звернулася до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ст..256 ЦПК України передбачено, що суди можуть встановити факт сумісного проживання жінки та чоловіка без шлюбу. Згідно ст..3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки через формування їх ознак. Відповідно до положень статей 60 та 69 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності. Як роз'яснено у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04 жовтня 1991 року, у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділена відокремлена частина будинку, яка відповідає розміру часток у праві власності. У відповідності з вимогами статті 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжя. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 СК України. Отже, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні було встановлено та доведено, що сторони проживали разом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, тобто проживали сім'єю в незареєстрованому шлюбі з вересні 2004 року. Житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] був придбаний за спільні кошти сторін, під час спільного проживання, тобто є об'єктом поділу. Судові витрати суд покладає на відповідача [PERSON]

Outcome: approved