Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Микільської сільської ради Полтавського району та області; 01.07.2015 року він уклав з відповідачем договір оренди, за яким передав земельну ділянку в оренду строком на 49 років. Посилаючись на те, що договір був укладений внаслідок збігу тяжких обставин(хвороби родичів та близьких людей) на вкрай невигідних умовах, просив визнати договір недійсним на підставі ст. 233 ЦК України. До початку розгляду справи по суті позивач змінив підстави позову, та просив визнати договір оренди земельної ділянки від 01.07.2015 року недійсним, посилаючись на те, що є чинним договір оренди цієї ж земельної ділянки від 19.05.2008 року, укладений із [PERSON] строком на 10 років, який зареєстрований у встановленому законом порядку. Оскільки чинним законодавством не передбачена подвійна реєстрація договорів оренди землі, тому вважає позов недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у заяві. Представник відповідача позов не визнав повністю, посилаючись на те, що укладений договір оренди добросовісно виконується сторонами з часу його укладення, права позивача ніяким чином не порушені. Представник третьої особи - відділу Держгеокадастру у Полтавському районі Полтавської області у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, що перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Встановлено, що 01.07.2015 року між [PERSON] та СФГ «Людмила» укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 5,2148 га, яка знаходиться на території Микільської сільської ради Полтавського району та області і належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.09.2012 року(а.с.13). Указаний договір оренди зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права(а.с.9-10). Як вбачається з договору оренди від 19.05.2008 року, укладеного із [PERSON], який помер 13.08.2011 року, ця ж земельна ділянка передана в оренду СФГ «Людмила» строком на 10 років(а.с. 86-88); зазначений договір зареєстрований у Полтавському реєстраційному кущовому офісі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України». Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки. Відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковими для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВСУ. У своїй Постанові від 25 грудня 2013 року (справа № 6-94 цс 13) Верховний Суд України висловив правову позицію у подібних правовідносинах і зазначив, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Позивач не зазначив, у чому саме полягає порушення його прав формальним існуванням державній реєстрації договору оренди від 19.05.2008 року; не встановлено порушень прав позивача і під час судового розгляду. Також суд не вважає доведеними та обґрунтованими посилання позивача на вчинення договору під впливом тяжкої обставини - хвороби рідних та близьких людей, оскільки зі змісту статті 233 ЦК України вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним є сукупність 2 умов: вплив тяжкої обставини та вкрай невигідні умови. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови за №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Позивачем не зазначено будь-яких обставин, що свідчать про невигідність умов спірного договору та не надано доказів на їх підтвердження. За таких обставин підстав для визнання договору недійсним не вбачається. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed