Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитом, в обґрунтування своїх вимог зазначивши, що 11.01.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №490021704. Відповідно до умов даного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 38436,32 доларів США. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі 38436,32 доларів США. У свою чергу відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, з урахуванням уточнених позовних вимог, утворилась прострочена заборгованість за кредитом - 289277,15 грн., за відсотками - 19031,41 грн., нарахована пеня - 88411,67 грн. У забезпечення виконання зобов`язань позичальника відповідно до кредитного договору 11.01.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №490021704-П, відповідно до якого остання поручилась за виконання обов`язків [PERSON] відповідно умов основного договору , за порушення виконання вказаних зобов`язань позичальником [PERSON] та [PERSON] відповідають як солідарні боржники. Позивач вважає, що у зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, та, виходячи із умов, укладеного з [PERSON] договору поруки, він має право на солідарне стягнення з відповідачів в судовому порядку зазначеної заборгованості і просить суд ухвалити відповідне рішення, яким стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість в розмірі 396720,23 грн., а саме: за кредитом - 289277,15 грн., по відсотках - 19031,41 грн., пеню в розмірі 88411,67 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, оскільки позивачем не доведено розмір заборгованості. Крім того, вважав поруку припиненою. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась, повідомлена належним чином. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази по справі, вислухавши пояснення представника позивача, приходить до наступного. У судовому засіданні вставлено, що 11 січня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач та [PERSON] укладено кредитний договір № 490021704. Відповідно до умов договору, і відповідачем отримано кредит у розмірі 38436,32 доларів США на придбання транспортного засобу, згідно із договором купівлі-продажу, укладеним між позичальником та ТОВ «Алмаз МоторЛтд» № 797А/06 від 10 жовтня 2006 року - TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску, д/н [NUMBER] та оплати страхової суми ЗАТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» за перший рік страхування транспортного засобу у розмірі 11842,42 грн. За умовами договору відповідач [PERSON] зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних, повернути кредит в строк не пізніше 11 січня 2013 року та сплачувати проценти за користування ним у порядку, визначеному договором та в строки, визначені Графіком повернення. Договором про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору від 11.01.2007 року, укладеного між сторонами 16.01.2009 року, було змінено умови кредитного договору в частині терміну повернення кредиту, а саме встановлено термін повернення кредиту не пізніше 11 січня 2017 року. Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. За кредитним договором, відповідно до статті 1054 ЦК України у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, у редакції чинній на час правовідносин сторін, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов`язання, відповідно до статті 524 ЦК України, має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни). Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Вимога про дострокове погашення кредиту банком була направлена відповідачам 29.12.2014 року В ході судового розгляду справи було проведено судово-економічну експертизу. Згідно висновку експерта за результатами проведення додаткової судово-економічної експертизи № 4786/4787-19 від 16.03.2020 року, вставлено, що згідно проведеного дослідження розмір заборгованості [PERSON] перед АТ «Альфа-Банк» по тілу кредиту та процентам за кредитним договором від 11.01.2007 року № 490021704 становив станом на 29 грудня 2014 року: сума заборгованості по тілу кредиту - 12337,22 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29.12.2014 року складає 195540,14 грн.; сума заборгованості по відсоткам - 307,48 доларів США, що по курсу НБУ станом на 29.12.2014 року складає 4848,52 грн. Суд прийшов до висновку, що сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказана правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16ц. Згідно до положень ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави(ст.с.1046-1053 ЦК України), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору А отже суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача суму заборгованості по тілу кредиту - 12337,22 доларів США та суму заборгованості по відсоткам - 307,48 доларів США. Щодо стягнення пені за Кредитним договором № 490021704 від 11.01.2007, суд приходить до наступного. Згідно із ч.3 ст.549 ЦК, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. 1 ст. 551 ЦК України). Відповідно до п. 3.4 Кредитного договору, за повне або часткове прострочення повернення Кредиту та/або сплати процентів за користування ним Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню у розмірі 1% (один відсоток) від простроченої суми за кожний день прострочення. Аналізуючи норми ст. 266, ч.2 ст. 258 ЦК України, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується у межах строку позовної давності за основною вимогою. Як вбачається з висновку експерта за результатами проведення додаткової судово-економічної експертизи № 4786/4787-19 від 16.03.2020 року, підтвердити документально нарахування пені по кредитному договору № 490021704 від 11.01.2007 не надається за можливе, оскільки на дослідження не надані виписки банку по рахункам, в яких відображено нарахування та сплата пені по кредитному договору з первинними документами (Квитанції, меморіальні ордери, платіжні доручення та ін..), що заявлені в клопотанні від 25.10.2019 № 3583/4786/87-09-19. Як передбачено ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. У зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 88411,67 грн. не підлягають задоволенню внаслідок недоведеності. У частині позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] суд вважає, що данні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, відповідно до кредитного договору, 11 січня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 490021704-П. Договором про внесення змін і доповнень №1 до договору поруки від 11.01.2007 року № 490021704-П, укладеного між сторонами 16.01.2009 року, було змінено умови кредитного договору в частині терміну повернення кредиту, а саме встановлено термін повернення кредиту не пізніше 11 січня 2017 року. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Частиною четвертою статті 559 ЦК України, (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Таким чином, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобов`язання. Частина 4 ст. 559 ЦК (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки. Тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основно¬го зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлено, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Судом встановлено, що останнє платіж по кредиту відповідачем Мирончуком здійснено 11.01.2013 року, вимога по поручителя була пред`явлена 29.12.2014 року, тобто поза межам строку дії поруки. Розрахунку заборгованості поручителя по черговим платежам в межах строку дії поруки позивачем суду не надано, іншими доказами заборгованість також не доведена. Таким чином відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача до [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 2064,38 грн.

Outcome: partial