Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за наданим кредитом у розмірі 94440,47 грн. та судовий збір в розмірі 1600,00 грн. В позові посилається на те, що 12.10.2006 року Відповідач відповідно до укладеного договір б/н отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На порушення умов кредитного договору позичальник не виконує зобов'язання по своєчасному поверненню кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем. Враховуючи дані обставини, позивач просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на те, що банк без її згоди встановив кредитний ліміт у розмірі 8000,00 грн. Разом з тим, підтвердила, що частково виконувала взяті на себе зобов'язання, внаслідок перебування у тяжкому матеріальному становищі. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з заявленими вимогами та відповідно на виконання ст. 267 ЦК України звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності. В судовому засіданні відповідач просила врахувати її тяжке матеріальне становище та відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку Судом встановлено, що 12.10.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №б/н про відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної карти (а.с.5-6). Згідно умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та зобов'язався повернути кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% річних. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500,00 грн. + 5% від суми позову. Встановлено, що у передбачені строки відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, а тому у останнього станом на 31.07.2017 утворилась заборгованість перед позивачем на загальну суму 94440, 47 грн., в т.ч.: заборгованість за кредитом в розмірі - 7182,94 грн., заборгованості за відсотками - 78684,17 грн., пеня та коміся-3600,00 грн., штраф-500,00 грн., штраф (процентна складова)-4473,36 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с.4). З огляду на викладене суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованість за наданим кредитом у розмірі 94440,47 грн. знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Разом з тим, в судовому засіданні відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності звернення позивача до суду з даним позовом в порядку ч.3 ст. 267 ЦК України. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Пунктом 9.12. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Як встановлено в суді та не заперечувалося позивачем по справі, строк дії Карти, виданої відповідачу становить два роки. З матеріалів справи вбачається, що у позивача виникло право на звернення до суду з даним позовом по закінченню строку дії відповідної картки, що підтверджується висновком Верховного Суду України, зробленого на підставі постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14. Так, з правових висновків Верховного Суду України, зроблених на підставі постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 вбачається, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідачем було здійснено 24.07.2014 (а.с. 4). Тобто, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем були вчинені дії, які в розумінні вимог ч.1 ст. 264 ЦК України свідчать про визнання заборгованості. Проте, за період з 25.07.2014 та по теперішній час, відповідачем не здійснювалося погашення спірної заборгованості. Вказані обставини також не заперечувалися представником позивача в суді. Вбачається, що позивач звернувся з даним позовом до суду 18.08.2017 року. Тобто, сплив строку позовної давності є очевидним та становить 24.07.2017. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Між тим, позивач в позовній заяві не зазначив причини пропуску строку позовної давності. Судом також не встановлено поважних причин пропущення позивачем строку позовної давності. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи обставини викладені вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, внаслідок спливу строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Outcome: dismissed