Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами, в яких просив визнати укладений з відповідачем договір від 01.11.2013р. строковим трудовим, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період грудень 2014р. та січень 2015р., а також стягнути компенсацію за невикористану відпустку за час роботи у ПАТ «Національний депозитарій України» . В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, вважає, що укладений договір є трудовим, оскільки працівник зобов»язується виконувати обов»язки, що входять до його трудової функції, особисто своєю працею, предметом угоди є жива праця людини. Заробітну плату він отримував на картку на відкритий рахунок в банку, по акту виконаних робіт. Трудова книжка знаходилась весь час у нього вдома (раніше працював в держслужбі охорони МВС України), записів з приводу роботи за цей період у відповідача не вносились. Представник відповідача просив в задоволенні позовних вимог відмовити з тих підстав, що між сторонами виникли договірні відносини, оскільки укладений договір підряду, правовіди за яким регулюються главою 63 ЦК України, а не трудові відносини. Позивач на роботу не приймався, не підписував жодної посадової інструкції, не обліковувався по табелю відвідувань, вакантних посад на день укладання договору 01.11.2013р. в Центральному депозитарію не було. Потреба у чергуванні виникала періодично та нерегулярно, тому позивач виконував послуги, які йому оплачувались згідно умов договору. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.2, 21 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві , в установі, організації або з фізичною особою. Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов»язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов»язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 01.11.2013року між сторонами укладено договір №47/13, , згідно п.1.1. якого [PERSON] зобов»язався за завданням замовника надавати послуги щодо чергування в приміщеннях НДУ за адресою : м.Київ, вул.М.Незалежності, 2, а саме: підтримання встановленого об»єктового та пропускного режиму; контролю за дотриманням порядку переміщення матеріальних цінностей замовника, забезпечення прийому-видачі ключів від приміщень, постановку-зняття приміщень з охоронної сигналізації, та виконувати інші, подібні викладеним, функції ( далі- послуги), а замовник зобов»язується вчасно та у повному обсязі оплачувати їх. Пунктом 4.1. договору передбачено, що сторони погодили, що вартість послуг складає 180,00 грн. за 1 день, за вирахуванням податків та зборів. Відповідно до п.4.3. оплата суми вартості послуг виконавця здійснюється замовником відповідно до грошових коштів на картковий рахунок, що відкривається замовником відповідно до п.2.3.1 та п.2.3 договору. Отже, між сторонами укладено договір, предметом якого є надання послуг позивачем з приводу чергування в приміщеннях НДУ. Дані правовідносини регулюються главою 63 Цивільного кодексу України, оскільки відносини цивільно-правові. Згідно ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов»язується за завданням другої сторони (замовника) надати послуги, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов»язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. За надані послуги позивач отримував кошти, що підтверджується Актами про надання послуг та не визнається позивачем. Факт того, що послуги ним надавались в разі потреби в цьому відповідачем, йому дзвонили та викликали замість якогось-іншого працівника, підтвердив позивач в судовому засіданні. Тобто, це підтверджує виконання сторонами умов п.3.1. договору, що послуги надаються позивачем у встановлені Центральним депозитарієм дні, Центральний депозитарій сповіщає позивача щодо необхідності в наданні послуг за три календарних дні за телефоном 098-2029654. Втім, позивач зазначав, що погоджувався працювати по договору до кінця року, а з січня 2015р. йому пообіцяли прийняти його на роботу із зарахуванням до штатного розпису, тому він сподівався, але його не прийняли на роботу. Заяв про прийняття на роботу він не писав, наказів про прийняття його на посаду, визначену штатним розписом, та про звільнення не видавалось. Позивач посилається на те, що йому не сплатили кошти по договору за грудень 2014р. та січень 2015р. Разом з тим, предметом та підставою позову не є невиконання умов договору, тому суд не може вийти за межі позовних вимог. Втім, як повідомив представник відповідача, в грудні 2014р. позивач не надавав послуг, а тому і не отримував кошти. Строк дії договору ( враховуючи додаткові угоди) закінчився 31.12.2014року, тому вимоги позивача за період січень 2015р. взагалі виходять за межі навіть строку договору. Довідка за №2728/10 від 29.12.2014р., видану т.в.о. Голови правління ПАТ «Національний депозитарій України» , на яку посилається позивач як на доказ, констатує лише факт та підтверджує, що він, дійсно, працює , зокрема за договором від 01.11.2013р. №47/13, який він просить визнати строковим трудовим. На підстав наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, позивач помиляється у виниклих між сторонами правовідносинах, тому в задоволенні позову суд відмовляє в повному обсязі.

Outcome: dismissed