Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з наведеним позовом, у якому, посилаючись на те, що по при ухвалення Київським районним судом м. Одеси рішення про стягнення з відповідачів грошових коштів на виконання зобовязань за договорами позики, що було укладено між сторонами, про отримання відповідачем [PERSON], 18.02.2013 року у позику 59000,00 дол. США (480850 грн. на момент укладення договору), отримання [PERSON] позики 12.07.2013 року у позику 62000,00 дол. США (500960,00 грн. на момент укладення договору), та про отримання відповідачем [PERSON], 02.12.2013 року у позику 91000,00 дол. США (748620,60 грн. на момент укладення договору), що було ухвалено 18.11.2014 року (справа №520/9720/14-ц, за яким з відповідача [PERSON] на користь позивача було стягнуто заборгованість у загальному розмірі, еквівалентному до 121000,00 дол. США за курсом 1170,00 гривень до 100,00 дол. США до 1415700 грн., а з відповідача [PERSON] на користь позивача було стягнуто заборгованість у розмірі, еквівалентному до 91000,00 грн., за курсом валют 1171,00 гривень до 100,00 дол. США, - 1064700 грн.,) просив суд: - стягнути з відповідачів на його користь курсову різницю між стягнутою сумою та актуальним на час подання позову курсом валют, в розмірі 1736350,00 грн., з [PERSON]С та в розмірі 1304940,00 грн., з [PERSON]; - 3% річних за увесь період невиконання грошових зобовязань, в розмірі 331764,95 грн., з [PERSON] та в розмірі 157625,34 грн., - з [PERSON]; - втрати від інфляції, в розмірі 3039617,31 грн., з [PERSON], та 1739430,85 грн.,- з [PERSON] Додатково, в обґрунтування своїх вимог, позивач вказував на те, що сам факт ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості за договорами позики не припиняє таких договорів та зобовязань, що з них витікають та не звільняє боржників від відповідальності за їх порушення. З викладеного позивач просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила суд задовольнити позов з наведених у ньому підстав. Відповідач, [PERSON], 20.01.2017 року, звернувся до суду з заявою про відкладення призначеного на 20.02.2017 року судового засідання, яку обґрунтував необхідністю отримання ним правової допомоги та залучення до участі у справі представника, у вказане судове засідання не зявився. 22.02.2017 року відповідач [PERSON] надав до канцелярії суду аналогічну заяву, у судове засідання не зявився. Наведені заяви вказують на обізнаність відповідача щодо розгляду справи, та разом з тим жодних доказів поважності неприбуття відповідача у такі судові засідання до суду не надано. При цьому суд вказує на те, що відповідно до положень ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Разом з тим вказані особою причини неявки у судове засідання підлягають оцінці, та не всі з них можуть бути визнані поважними. Зокрема наведені відповідачем причини необхідність отримання правової допомоги, та залучення до участі у справі представника не виключають можливості виконання відповідачем його обовязку явки у судове засідання, та додатково суд зазначає, що вперше відповідач звернувся до суду з відповідною заявою 20.01.2017 року, і через місяць, 22.02.2017 року, звернувся з такою заявою повторно та до тепер не надав до суду жодних відомостей щодо вчинення ним будь-яких дій, спрямованих на отримання правової допомоги, що вказує на зловживання відповідачем відповідним правом та на умисне затягування провадження у справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином . Крім того суд вказує на те, що відповідач [PERSON] надав через канцелярію суду свої заперечення щодо суті позову, у яких посилаючись на те, що рішенням суду спір між сторонами з приводу заборгованості за договорами позики вже вирішено, а повторне стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором суперечить чинному законодавству, та разом з тим положення ст. 625 ЦК України в частині витрат від інфляції до зобовязань, еквівалент яких визначено у іноземній валюті, не застосовуються, та таким чином просив суд відмовити позивачу у задоволенні його вимог. З викладених обставин провадження у справі суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідачів, та у звязку з цим зазначає про наступне. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Так, з наданих суду відомостей вбачається, що 12 липня 2012року відповідач [PERSON] взяв у позивача [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 500960,00 грн., що по курсу НБУ еквівалентно 62000,00 доларів США. Вказану суму позики відповідач зобов'язався повернути в повному обсязі в строк до 12.07.2013 року. 18 лютого 2013 року відповідач [PERSON] взяв у позивача [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 480850,00 грн., що по курсу НБУ еквівалентно 59000,00 доларів США. Вказану суму позики відповідач зобов'язався повернути в повному обсязі в строк до 20.03.2013 року. 02 грудня 2013 року відповідач [PERSON] взяла у позивача [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 748620,60 грн., що по курсу НБУ еквівалентно 91000 доларів США. Вказану суму позики відповідач зобов'язалася повернути в повному обсязі в строк не пізніше ніж 01 вересня 2014 року. Обставини щодо прострочення відповідачами зобовязань з повернення вказаних позик були досліджені судом в ході розгляду справи №520/9720/14-ц, де позивачем було заявлено спір про стягнення з відповідачів заборгованості за вказаними розписками. В наслідок розгляду вказаної справи судом було постановлено заочне рішення про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договорами позики (розписками) від 12 липня 2012 року та від 18 лютого 2013 року, із застосуванням курсу валют 1170,00 грн. до 100,00 дол. США, у загальному розмірі 1415700,00 грн. (121000,00 дол. США), та з [PERSON] на користь позивача, із застосуванням того ж курсу, у загальному розмірі 1065610,00 грн. (91000,00 дол. США). Наведене рішення суду набрало законної сили 08.12.2014 року, а отже встановлені ним обставини додаткового доказування не потребують в силу положень ч.3 ст. 61 ЦПК України. Відомості про виконання вказаного рішення до суду надані не були, напроти, згідно наданих позивачем пояснень а також згідно листа Київського відділу ДВС міста Одеси від 26.10.2016 року, на виконанні якого перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого лста №520/9720/14-ц, виданого Київським районим судом м. Одеси 08.12.2014 року, жодних коштів від відповідачів позивач не отримав, рішення, та зобовязання, з приводу невиконанні відповідачами яких воно було ухвалено, до тепер не виконано. Разом з тим суд зазначає наступне. \~Із положень\~ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором\~ Відповідно до\~ст.629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що зобов'язання припиняється із підстав, передбачених договором або законом. Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору позики, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє позикодавця права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст. 526, 599 ЦК України. Згідно ч.2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому відповідно розяснень, наданих у Оглядовому листі ВГСУ від 29.04.2013 № 01-06/767/2013, вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України при проведенні аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві (від 04.03.2014 року): як передбачено нормами Закону № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736 вов 10). Тому\~норми ч.\~2\~ст.\~625 ЦК\~України щодо сплати боргу\~з\~урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні, а отже правові підстави вимог позивача про стягнення інфляційних витрат відсутні, у таких вимогах слід відмовити. Вимоги позивача про стягнення 3% річних відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦПК України підлягають задоволенню виходячи з наступного: -строк виконання грошового зобовязання за розпискою від 18.02.2013 року щодо повернення суми позики, еквівалентної до 59000,00 дол. США настав 20.03.2013 року, тобто строк прострочення до 18.11.2016 року (дату, щодо якої заявлені позовні вимоги, визначений Національним банком України курс валют 2605 грн. до 100 дол. США), складає 1339 днів. (59000*0,03/365*1339*2605/100) та з такого 3% річних за наведеними зобовязаннями у гривневому еквіваленті складають 169148,72 грн. -строк виконання грошового зобовязання за розпискою від 12.07.2012 року щодо повернення суми позики, еквівалентної до 62000,00 дол. США настав 12.07.2013 року, тобто строк прострочення до 18.11.2016 року (дату, щодо якої заявлені позовні вимоги, визначений Національним банком України курс валют 2605 грн. до 100 дол. США), складає 1225 днів. (52000*0,03/365*1225*2605/100) та з такого 3% річних за наведеними зобовязаннями у гривневому еквіваленті складають 162616,23 грн. -строк виконання грошового зобовязання за договором позики від 12.07.2012 року щодо повернення суми позики, еквівалентної до 91000,00 дол. США настав 01.09.2014 року, тобто строк прострочення до 18.11.2016 року (дату, щодо якої заявлені позовні вимоги, визначений Національним банком України курс валют 2605 грн. до 100 дол. США), складає 809 днів. (91000*0,03/365*809*2605/100) та з такого 3% річних за наведеними зобовязаннями у гривневому еквіваленті складають 157625,34 грн. Разом з тим суд зазначає про наступне. Частиною 2 ст. 533 ЦК України визначено, що у зобовязанні, визначеному у грошовому еквіваленті до іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за договором позики, що була надана у іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення вказує гривневий еквівалент відповідної суми за курсом НБУ на дату постановлення рішення, або станом на іншу дату, відповідно до заявлених позивачем вимог. Таким чином Рішенням суду Київського районного суду м. Одеси у резолютивній частині було зазначено про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача вказаного гривневого еквіваленту заборгованості із застосуванням курсу валют 1170 грн. до 100 дол. США., а з відповідача [PERSON] за курсом 1171 грн. до 100 дол. США, в межах заявлених позивачем вимог та на підставі кореспондуючих розрахунків. Разом з тим оскільки рішення суду не було виконано своєчасно, у наступному позивач зазнав майнових збитків у звязку з зростанням курсу валют, що станом на 18.11.2016 року (дату, щодо якої заявлені позовні вимоги) складає вже 2605 грн. до 100 дол. США. Таким чином різниця між присудженими за рішенням Київського районного суду м. Одеси коштами та актуальною на 18.11.2016 року заборгованістю відповідачів за зазначеними зобовязаннями має бути стягнута з відповідачів та це не є повторним стягненням, оскільки положення ст. 533 ЦК України у поєднанні з положеннями ст. 1049 ЦК України, прямо визначають обовязок позичальника повернути позивачу позику у гривні, за курсом валют на день платежу, та таким чином стягнення з відповідачів коштів за наведеним вище курсом не вичерпує зобовязань відповідачів перед позивачем. З такого, розмір недостягнутої суми станом на 18.11.2016 року має бути розраховано шляхом обчислення гривневого еквіваленту невиконаного зобовязання за вирахуванням вже стягнутої суми за рішенням від 18.11.2014 року, та складає : -2605 / 100 * 59000 690890,00 = 846060,00 грн., щодо заборгованості за розпискою від 18.02.2013 року; -2605 / 100* 62000 726020,00 = 889080,00 грн., щодо заборгованості за розпискою від 12.07.2012 року; А разом щодо відповідача [PERSON] 1735140,00 грн., та, -2605 / 100* 91000 1065610,00 = 1304940,00 грн., щодо договору позики від 02.12.2013 року, - щодо відповідача [PERSON] При цьому суд зауважує, що позивач у своїх вимогах просив суд про стягнення з [PERSON] курсової різниці в розмірі 1736350,00 грн., що на 1210,00 грн. перевищує здійснений судом розрахунок, а з відповідача [PERSON], в розмірі 1304940,00 грн., що відповідає вищенаведеному розрахунку. З наведено випливає висновок про те, що вимоги позову в частині стягнення курсової різниці підлягають частковому задоволенню, в межах проведеного судом розрахунку. Відповідно до наведеного та положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати мають бути розподілені між сторонами у наступному порядку. Звертаючись до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 6890,00 грн.. а тому ,виходячи з пропорцій заявлених ним вимог та їх задоволеної частки вбачається наступне. З відповідача [PERSON] позивач просив стягнути курсову різницю (1736350,00 грн.), 3% річних (331764,95 грн.), та інфляційне збільшення боргу (3039617,31 грн.), у загальному розмірі - 5107732,26 грн. (що складає 61,47% від обсягу вимог, частка у сплаченому судовому зборі складає відповідно 6890*0,6147=4235,28 грн.), з яких суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог в розмірі - 2066904,95 грн., (відповідно 40,47% від вимоги, тобто компенсації з частки судового збору підлягає відповідно 4235,28*0,4047=1714,02 грн.). З відповідача [PERSON] позивач просив стягнути курсову різницю (1304940,00 грн.), 3% річних (157625,34 грн.), та інфляційне збільшення боргу (1739430,85 грн.), у загальному розмірі - 3201996,19 грн. (що складає 38,53% від обсягу вимог, частка у сплаченому судовому зборі складає відповідно 6890*0,3853=2654,72 грн.), з яких суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог в розмірі -1462565,34 грн. (відповідно 45,68% від вимоги, тобто компенсації з частки судового збору підлягає відповідно 2654,72*0,4568 =1212,68 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial