Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача суму позики у розмірі 33612,00 грн та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 26 грудня 2019 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, що підтверджено розпискою, у відповідності до якого позивач позичив відповідачу спірну суму. Відповідач у визначені строки грошові кошти не повернув, а тому у відповідності до ст. ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, просить стягнути кошти. У відповідності до ст. 141 ЦПК України просить вирішити питання судових витрат. Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов. 05 березня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. 17 березня 2013 року на адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. 01 квітня 2021 року відповідач звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги визнає повністю з підстав викладених у позовній заяві. У судове засідання сторони не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання, а тому з урахуванням поданих заяв, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не з`явились. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 26 грудня 2019 року між сторонами укладено договір безпроцентної поворотної позики грошових коштів. Позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 55314,00 грн та зобов`язується повернути у строки визначені цим договором (п. 1 договору). Окрім цього, отримання коштів підтверджено розпискою відповідача від 26 грудня 2019 року /арк. спр. 9-11/. У зв`язку з невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики, між сторонами виникли спірні договірні правовідносини, які регулюються нормами ст. ст. 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання про те, що визнання відповідачем позову про стягнення боргу за договором не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд враховує добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються позову, а тому, у відповідності до вимог 526, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України суд прийшов до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики 33612,00 грн, а позов задовольнити повністю. Суд застосовує спеціальні норми права, які регулюють спірні правовідносин, що містяться у ст. ст. 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України та на які вірно покликався позивач у позовній заяві. Будь-яких інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження суд під час розгляду справи не встановив. Відповідно до ч. 1 ст. 139 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд установив, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за у сумі 908,00 грн, згідно з квитанції, що міститься у матеріалах справи. Оскільки, розгляд справи по суті не здійснювався, що підтверджено матеріалами справи, суд прийшов переконання, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить у розмірі 454,00 грн. Разом із тим, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 454,00 грн.

Outcome: approved