Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання права власності за набувальною власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням їх уточнень позивач посилається на те, що 15 жовтня 2015 року на підставі договору довічного утримання між ним та [PERSON] (дід), він набув право власності на 2/3 частин квартири № 189, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ пр. Героїв буд. 30. На час укладення договору він проживав разом з дідом, користувався всією квартирою, сплачував комунальні послуги та проводив ремонтні роботи. Однак 15 жовтня 2015 року з*ясувалося, що діду належала не вся квартира, а лише 2/3 частини, при цьому інша 1/3 частка була власністю його батька [PERSON], який набув її у порядку приватизації 23 липня 1999 року та який з грудня 2002 року в даній квартирі не проживає та не користується нею. [PERSON] Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2009 року [PERSON] визнано безвісно відсутнім. Оскільки позивач більше ніж десять років користується всією квартирою, утримує її, тому просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частину в кв. 189 яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Героїв, буд. 30 В судове засідання позивач не з*явився про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, від представника позивача надійшла заява про слухання справи за їх відсутності позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з*явилися про день, час та місце слухання справи повідомленні належним чином Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі , чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 23 липня 1999 року спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а.с.12/. Згодом 20 вересня 2005 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за [PERSON] визнано право власності на 2/3 частини спірної квартири, отже 1/3 частини залишилися за [PERSON] /а.с. 9/. 15 жовтня 2015 року [PERSON] набув право власності на 2/3 частини квартири № 189, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Героїв буд. 30, що підтверджується договором довічного утримання укладеного між [PERSON] та позивачем / а.с. 7-8/. В грудні 2002 року [PERSON] пішов з дому та до теперішнього часу не повернувся. Даний факт підтверджується довідками Жовтневого РВ Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області від 17 березня 2005 року та 22 жовтня 2008 року /а.с. 14/. Окрім того рішенням [PERSON] Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2009 року [PERSON] визнано безвісно відсутнім /а.с./ Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.\~Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч.1 ст.60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. При вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: -\~\~право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; - у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved