Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом в якому, уточнивши позовні вимоги та змінивши підстави позову просив: -поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши йому у власність телевізор LED Samsung вартістю 4\~999 грн., а у власність відповідачки [PERSON] телевізор LED Samsung вартістю 4\~999 грн., морозильну камеру Elenberg вартістю 3\~599 грн. 90 коп., холодильник вартістю 10\~000 грн., міксер Vitek вартістю 299 грн. 90 коп., мультиварку Redmond вартістю 1\~599 грн., мікрохвильову піч Candy CMC вартістю 1\~364 грн. 90 коп., компютер з монітором вартістю 4\~000 грн., кавоварку Krups вартістю 530 грн. 75 коп., чайник Tefal вартістю 644 грн. 92 коп., пилосос Rowenta вартістю 1\~895 грн. 75 коп., праску Tefal вартістю 758 грн. 25 коп. -визнати квартиру [ADDRESS] (Соборна) в смт. Димер, Вишгородського району, Київської області його особистою приватною власністю, посилаючись на те, що її придбано за особисті кошти. В зустрічному позові [PERSON], погоджуючись з розподілом побутової техніки, просила визнати квартиру [ADDRESS] (Соборна) в смт. Димер, Вишгородського району, Київської області спільним сумісним майном подружжя та в порядку поділу визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? її частину за кожним з них. Позивач та його представник в суді просили про задоволення первісного позову, проти задоволення зустрічного позову заперечили. Позивач в суді пояснив, що спірну квартиру ним придбано за його особисті кошти, які він отримав за рахунок компенсації його частки в квартирі за адресою [ADDRESS] від її співвласників [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в розмірі 34\~000 доларів США. Відповідачка та її представник в суді первісну позовну заяву визнали частково, проти поділу спільного сумісного побутового майна в спосіб запропонований позивачем не заперечили. Позовну вимогу про визнання спірної квартири особистою власністю позивача не визнали, посилаючись на те, що її придбано за час шлюбу сторін, в інтересах сімї й за спільні кошти, які складалися із заробітної плати подружжя, весільних подарунків та грошових коштів батьків подружжя. В цьому звязку просили про задоволення зустрічної позовної заяви. Заслухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що з 24 липня 2004 року сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]). Після реєстрації шлюбу сторони проживали спочатку з сестрою позивача [PERSON], а з жовтня 2004 року в квартирі за адресою [ADDRESS], 61/100 частин якої згідно свідоцтва про право власності на житло від 29 січня 1999 року на праві спільної часткової власності належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (по ? частині кожному в 61/100 частині). У звязку із постійним виникненням конфліктів на ґрунті спільного проживання в одному житловому приміщення декількох сімей, подружжя вирішило в інтересах сімї придбати окрему ізольовану квартиру. З цією метою 09 вересня 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклади договір цесії, згідно умов якого останній уступив позивачу, а той прийняв на себе право вимагати виконання зобовязань за інвестиційним договором №54 на пайову участь у будівництві житлового будинку в смт. Димер, по вул. Леніна, №65-а, укладеним 22 липня 2005 року між [PERSON] та ПП «Теком Плюс». Згідно п. 2 Договору цесії [PERSON] отримує право на обєкт фінансування за угодою, а саме: трьохкімнатну квартиру №69, загальною площею 64,60 кв.м. Відповідно до п. 3 Договору цесії [PERSON] зобовязався відшкодувати [PERSON] в повному обсязі суму, сплачену ним за вищевказаною угодою, що становить 100% вартості та дорівнює 121\~130 грн., готівкою, до моменту підписання цього договору. 26 вересня 2005 року ПП «Телеком Плюс» передав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Право власності останнього на вказану квартиру оформлено свідоцтвом про право власності від 29 листопада 2005 року. Оскільки квартира придбавалася в спільну сумісну власність подружжя, відповідачка надавала свою згоду на її купівлю своїм чоловіком, в розумінні вимог ст. 65 СК України, у звязку з чим оформлено її відповідну заяву від 09 вересня 2005 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Як встановлено з пояснень сторін по справі після придбання квартири, подружжя вселилося до неї, в якій за спільні кошти робили ремонт, постійно проживали в ній, яка є єдиним місцем проживання сімї. За час шлюбу у спільну власність для забезпечення потреб сімї сторони придбали телевізор LED Samsung вартістю 4\~999 грн., телевізор LED Samsung вартістю 4\~999 грн., морозильну камеру Elenberg вартістю 3\~599 грн. 90 коп., міксер Vitek вартістю 299 грн. 90 коп., мультиварку Redmond вартістю 1\~599 грн., мікрохвильову піч Candy CMC вартістю 1\~364 грн. 90 коп., кавоварку Krups вартістю 530 грн. 75 коп., чайник Tefal вартістю 644 грн. 92 коп., пилосос Rowenta вартістю 1\~895 грн. 75 коп., праску Tefal вартістю 758 грн. 25 коп. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. (ст. 68 СК України). На підставі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Отже законодавцем встановлено презумпцію набуття майна подружжя в спільну сумісну власність, коли винятки з цього, як то набуття майна в особисту власність одного з подружжя, підлягають доведенню в кожному конкретному випадку. Судом встановлено, що за час шлюбу у спільну власність для забезпечення потреб сімї сторони придбали телевізор LED Samsung вартістю 4\~999 грн., телевізор LED Samsung вартістю 4\~999 грн., морозильну камеру Elenberg вартістю 3\~599 грн. 90 коп., міксер Vitek вартістю 299 грн. 90 коп., мультиварку Redmond вартістю 1\~599 грн., мікрохвильову піч Candy CMC вартістю 1\~364 грн. 90 коп., кавоварку Krups вартістю 530 грн. 75 коп., чайник Tefal вартістю 644 грн. 92 коп., пилосос Rowenta вартістю 1\~895 грн. 75 коп., праску Tefal вартістю 758 грн. 25 коп., що підтверджується товарними чеками №4088474 від 10 вересня 2013 року, №5836821 від 24 червня 2014 року та видатковою накладною №4078045 від 08 вересня 2013 року. Відтак вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому його слід розділити між сторонами згідно ст. 69 СК України, у спосіб запропонований позивачем в первісній позовній заяві, з яким погодилася відповідачка [PERSON] Разом з тим, доказів того, що холодильник вартістю 10\~000 грн. та компютер з монітором вартістю 4\~000 грн. придбано сторонами та знаходяться в їх спільній сумісній власності суду не представлено, а тому в задоволенні позову в частині їх поділу слід відмовити. Що стосується вимоги первісного позову про визнання квартири [ADDRESS] (Соборна) в смт. Димер, Вишгородського району, Київської області особистою приватною власністю [PERSON], то суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 та 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як доводив в суді позивач за первісним позовом та його представник квартиру [ADDRESS] (Соборна) в смт. Димер, Вишгородського району, Київської області [PERSON] придбано за особисті кошти, які він отримав за рахунок компенсації його частки в квартирі за адресою [ADDRESS] від її співвласників [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в розмірі 34\~000 доларів США. Як вбачається з пояснень в суді позивача та показань свідків [PERSON] (матері позивача) та [PERSON] (зведеного брата позивача), останні вирішили продати належну [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] та надати [PERSON] частину коштів, яка відповідала б його частці в квартирі за адресою [ADDRESS] на придбання власного житла в розмірі 34\~000 доларів США. 18 липня 2005 року квартиру за адресою [ADDRESS] [PERSON] відчужено на користь [PERSON] за 45\~000 доларів США. 28 серпня 2005 року позивач дав [PERSON] розписку про отримання від неї 34\~000 доларів США на купівлю квартири [ADDRESS] (Соборна) в смт. Димер, Вишгородського району, Київської області. Згідно вказаної розписки купівля квартири здійснена за рахунок компенсації частики позивача в квартирі за адресою [ADDRESS]. В подальшому для припинення факту права власності [PERSON] на частку в квартирі за адресою [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2007 року право спільної часткової власності [PERSON] на ? частину 61/100 частини квартири [ADDRESS] припинено. Змінено арифметичні долі у праві власності на 61/100 частину квартири [ADDRESS], визнано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності в рівних долях на 61/100 частину квартири [ADDRESS], стягнуто з них на користь [PERSON] в рівних долях грошову компенсацію в розмірі 2\~777 грн. за його частку власності у квартирі. Таким чином, позивач в суді доводив, що спірну квартиру [ADDRESS] (Соборна) в смт. Димер, Вишгородського району, Київської області ним придбано за особисті кошти, які він отримав за рахунок компенсації його частки в квартирі за адресою [ADDRESS], яка йому належала ще до реєстрації шлюбу з відповідачкою. Однак з такими доводами позивача суд погодитися не може, виходячи з наступного. Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям (правовий висновок ВСУ в справі 6-2333цс15 в постанові від 25 листопада 2015 року). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1, 4-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Як вбачається з п. 3 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18 липня 2005 року продаж квартири вчинено за 4\~500 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання даного договору і підписання даного договору сторонами є підтвердженням факту повного розрахунку за продажу відчужувану квартиру та відсутності будь-яких претензій до покупця. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню (правовий висновок Верховного Суду України в справі №6-2026цс15 постанова від 03 лютого 2016 року.). Відтак доводи позивача й показання свідків про те, що продаж квартири [ADDRESS] вчинено за 45 000 доларів США, а не за 4\~500 грн. на допустимих і достатніх доказах не ґрунтуються та є безпідставними, які слід відкинути згідно вимог ч. 1 ст. 218 ЦК України. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2007 року, яке набрало законної сили, змінено арифметичні долі у праві власності на 61/100 частину квартири [ADDRESS], визнано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності в рівних долях на 61/100 частину квартири [ADDRESS], разом із стягненням з них на користь [PERSON] в рівних долях грошової компенсаціці в розмірі 2\~777 грн. за цю частку власності у квартирі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Таким чином, судом встановлено, що вартість частки [PERSON] в квартирі [ADDRESS] становить 2\~777 грн., а не 34\~000 доларів США, як про це стверджує позивач у своєму позові. Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2007 року змінено та з мотивувальної части якого виключено висновок суду про те, що «відповідач зі своєю сімєю фактично проживає в належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS], яка була придбана для нього за кошти позивачів». Відтак, судом, на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що вартість частки позивача у квартирі [ADDRESS] на той час становила саме 2\~777 грн. Ці обставини мають приюдеційне значення для розгляду цієї справи, коди суд не вправі піддавати їх сумніву, які встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили. Сама тільки письмова розписка про отримання коштів в іншій сумі цих обставин спростовувати не може. При цьому інформація в листі Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року про те, що позивач присуджену компенсацію в розмірі 2\~777 грн., не отримував встановлених по справі обставин не спростовує. Також, згідно п. 3 Договору цесії [PERSON] зобовязався відшкодувати [PERSON] в повному обсязі суму, сплачену ним за вищевказаною угодою, що становить 100% вартості квартири [ADDRESS] та дорівнює 121\~130 грн., готівкою, до моменту підписання цього договору. Доводи позивача про передачу [PERSON] на підставі розписки від 09 вересня 2005 року ще 9\~200 доларів США в рахунок вартості спірної квартири, суд до уваги не приймає, які повністю суперечать змісту договору цесії. Вказана письмова розписка від 09 вересня 2005 року не є невідємною частиною договору цесії, в якому про неї не йдеться. Відтак суд не має права дати протилежну оцінку обставинам викладеним в письмових та нотаріально посвідчених договорах, які є чинними та судом недійсними не визнавалися. Не знайшли в суді свого підтвердження й свідчення [PERSON] про те, що на придбання квартири [ADDRESS][PERSON] 18 липня 2005 року знімала зі свого рахунку відкритого в ЗАТ «Агробанк», правонаступником якого є ПАТ «Банк Восток», грошові кошти в сумі саме 45 000 доларів США. Як вбачається з листа ПАТ «Банк Восток» №326-БТ від 10 травня 2017 року рух коштів на рахунку [PERSON] 18 липня 2005 року не здійснювався. Згідно звітів №1-040 від 15 листопада 2016 року та №1-053 від 19 грудня 2016 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 09 вересня 2005 року складала 165\~832 грн., а ринкова вартість ? частини від 61/100 частки квартири [ADDRESS] (частка [PERSON]В.) станом на 05 червня 2007 року становила 222\~994 грн. Не приймає суд до уваги й доводи позивача про те, що вказаними звітами підтверджується придбання ним спірної квартири в особисту власність, оскільки вказані висновки отримані з метою визначення ринкової вартості спірної квартири та частки позивача у квартирі [ADDRESS], а не реальної, фактичної ціни зазначеної в договорі цесії та вартості квартири встановленої в рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2007 року. Доводи первісного позову про те, що укладена 27 серпня 2005 року розписка між співвласниками квартири [ADDRESS] за своєю юридичною природою є договором про компенсацію частки у спільному майні, суд також до уваги не приймає, виходячи з наступного. Так, згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183\~цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до п. 1, 2 та 3 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим\~ст. 203\~цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Відтак, укладена між співвласниками розписка від 27 серпня 2005 року не відповідає вимогам ч. 4 ст. 364 та ст. 209 ЦК України, суперечить рішенню Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2007 року і не можу бути прийнята до уваги судом. Суд вважає, що надання переваги усним показанням осіб, письмовим розпискам, звітам щодо оцінки ринкової вартості, на спростування відповідно судового рішення, яке набрало законної сили, змістів нотаріально посвідчених та підписаних сторонами договорів, або зміну встановлених ними обставин та їх суттєвих умов, так як про це просить сторона позивача, призведе до порушення принципу правової визначеності, передбачуваності, як принципу тлумачення ЄСПЛ та його конвенційної практики. Передбачуваність дії письмових договорів, укладених і оформлених в установленому Законом порядку, ухвалених судових рішень, які є чинними, не оспорені, не повинна ставити під сумнів для всіх його учасників і впливати на обсяг виниклих прав та обовязків сторін. Крім того слід зважити й на те, що на час придбання спірної квартири в 2005 році, частка позивача в квартирі [ADDRESS] в установленому законом порядку не припинилася й залишалася в його власності. Таке припинення мало місце тільки згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2007 року. Таким чином, належних, допустимих та достатніх доказів того, що спірну квартиру позивачем придбано за особисті кошти суду не представлено, а тому в задоволенні первісного позову в цій частині слід відмовити. Разом з тим, слушними є доводи відповідачки про те, що спірна квартира придбавалася за спільні кошти подружжя. Вказані обставини підтверджуються поясненнями відповідачки та показаннями в суді свідків [PERSON] (матері відповідачки) та [PERSON] (двоюрідної сестри відповідачки), які показали, що мати відповідачки на той час працювала завідуючим свиноферми та допомагала дочці в придбанні спірної квартири, передавала грошові кошти в сумі 40\~000 грн., також допомагала в придбанні меблів в спальню та дитячу кімнату. Спроможність матері відповідачки допомагати останній в придбанні спірної квартири підтверджується довідкою Конельської сільської ради Жашківського району Черкаської області від 19 квітня 2016 року згідно якої [PERSON] з 1996 по 2006 рік у своєму підсобному господарстві утримувала 2-і корови, 3-є телят, 3-и свиноматки, 10-12-ть ремонтантних свиней, близько 80-ти курей та 60-ти качок. Крім того, у власності [PERSON] перебуває земельна ділянка, площею 3,1063 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯА №467796 від 28 квітня 2005 року. Крім того, обставини того, що спірна квартира придбавалася саме в інтересах сімї, з метою поліпшення житлових умов свідчить нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 09 вересня 2005 року, про те, що вона не заперечує проти покупки її чоловіком [PERSON] майнових прав, що виходять із інвестиційного договору №54 на пайову участь у будівництві житлового будинку у смт Димер, будинок №65-а по вул. Леніна, укладеним 22 липня 2005 року, за ціну та на умовах, що йому відомі. Отже поєднання всіх встановлених обставин в сукупності дає підстави для висновку, що позивачем в суді не доведено придбання спірної квартири виключно в свою особисту власність, а не в інтересах сімї, за грошові кошти в сумі 34\~000 доларів США, та які належали йому особисто, а не за спільні кошти подружжя й у ціну згідно договору цесії. Враховуючі викладене, суд доходить висновку, що спірну квартиру сторонами придбано в інтересах сімї за спільні кошти, а тому її слід визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та визнати, що кожному з них на праві власності належить по ? її частині. За таких обставин судом встановлено, що заявлене право позивачки за зустрічним позовом підлягає визнанню, а предявлений про це зустрічний позов задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial