Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що 29 грудня 2017 року надав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 491750 грн до 01 вересня 2018 року, за користування якими останній повинен був сплачувати 3 % щомісяця, однак взяті на себе зобов`язання не виконує. У зв`язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача стягнути суму позики в розмірі 491750 грн, інфляційні втрати за період з січня 2018 року по липень 2019 року в розмірі 66386,25 грн та відсотки за користування позикою за період з 29 січня 2017 року по 29 липня 2019 року в розмірі 265545 грн. Належним чином сповіщений про час і місце розгляду справи відповідач своїм правом надати відзив та спростувати доводи позивача не скористався. З огляду на те, що розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одними з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК). 29 грудня 2017 року надав відповідачу суму позики в розмірі 491750 грн зі строком повернення до 01 вересня 2018 року, за користування якою останній зобов`язався сплачувати щомісяця 3 % від суми позики, на підтвердження чого позичальником була надана розписка (а.с. 4). Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 526 ЦК встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, враховуючи те, що відповідач своїм правом спростувати доводи позивача не скористався, як позичальник, своєчасно не повернула суму позики, суд вважає за потрібне задовольнити позовну вимогу про стягнення суми позики в розмірі 491750 грн. Щодо стягнення процентів від суми позики, суд зазначає наступне. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Абзацем 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК передбачено, що проценти від суми позики виплачуються щомісяця до дня повернення позики, однак лише у разі відсутності іншої домовленості сторін Як убачається з позовної заяви, позивачем було проведено розрахунок заборгованості відповідача по процентам за користування позикою за період з 29 січня 2017 року по 29 липня 2019 року. Однак, суд не погоджується зі вказаним розрахунком, з огляду на таке. Як убачається з представленої розписки відповідача, сторони погодили щомісячну сплату процентів в розмірі 3 % від суми позики, яка була надана до 01 вересня 2018 року. Таким чином, положення абз. 2 ч. 1 ст. ЦК про щомісячну виплату процентів може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку. Право нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою виникло з дня укладення договору позики припинилося після 01 вересня 2018 року, тобто після спливу визначеного договором строку надання позики. Отже, включення позивачем до розрахунку процентів від суми позики періоду після 01 вересня 2018 року є помилковим. Таким чином, позовні вимоги стосовно стягнення процентів мають бути задоволені лише за період користування позикою, а саме з 29 грудня 2017 року по 01 вересня 2018 року. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті проценти від суми позики в розмірі 9983.20 грн (491750 (сума позики) х 3 (щомісячний процент за користування позикою) / 100 % / 365 (днів) х 247 (дні користування позикою з 29 грудня 2017 року по 01 вересня 2018 року). Щодо стягнення суми інфляційних витрат суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 1050 ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на наведене, враховуючи те, що відповідач своєчасно не повернула суму позики, суд вважає за потрібне задовольнити позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат, однак частково, з огляду на те, що ст. 625 ЦК встановлений обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції лише за час прострочення, яке в даному випадку відбулося після 01 вересня 2018 року. Отже, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто інфляційні втрати за період з 02 вересня 2018 року по 31 липня 2019 року. Таким чином, з огляду індекси інфляції за період з вересня 2018 року по липень 2019 року (101.9, 101.7, 101.4, 100.8, 101, 100.5, 100.9, 101, 100.7, 99.5, 99.4), з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 44896,78 грн збитків від інфляції. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 5465,95 грн (66,36 % \розмір задоволених позовних вимог\ від сплаченого судового збору в сумі 8621,01 грн \8236,81 грн [позовна вимога майнового характеру] + 384,20 грн [забезпечення позову]\).

Outcome: partial