Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з наведеним позовом у якому посилаючись на невиконання відповідачем зобовязань за договорами оренди торгівельних місць № 334/613 та 335/631 щодо сплати на користь позивача орендної плати, в наслідок чого станом на 11.11.2016 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 144067,98 грн., а також на положення чинного законодавства, просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача зазначену грошову суму. Учасники справи про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву у якій просив суд розглядати справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Неявка відповідача без повідомлення причин її причин є повторною, та з такого суд, відповідно до ч.2 ст. 77, ст. 169, ст. 224 ЦПК України ухвалив розглянути справу у заочному порядку та постановити заочне рішення. За викладених обставин провадження у справі суд ухвалив розглянути її за відсутності учасників справи. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Так, вбачається, що 01.05.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авторинок «Куяльник» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договори оренди торгівельних місць № 334/613 та 335/631. За умовами укладеного Договору № 334/613 позивач зобов'язався передати відповідачу у тимчасове користування об'єкт оренди: необлаштоване торгівельне місце № 613, загальною площею 14,4 кв. м., в тому числі торговою площею 14,4 кв. м. (п.1., 6.1 Договору). За Договором № 335/631 позивач зобов'язався передати необлаштоване торгівельне місце № 631, загальною площею 43,2 кв. м., з яких 43,2 кв. м. є торговою площею. Відповідач, у свою чергу, за зазначеними договорами зобов'язався своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату за користування об'єктами оренди (п. 8.3. Договору). У п. 10 Договорів сторони обумовили, що орендна плата вноситься до 20 числа за поточний місяць. Орендна плата підлягає - сплаті незалежно від результатів провадження господарської діяльності орендаря. Орендну плату за торгівельну площу згідно Договору № 334/613 було встановлено у розмірі 504 грн. за місяць (п. 9 Договору), згідно Договору № 335/631 - 1512 грн., за місяць (п. 9Договору). Свій обов'язок по наданню у користування об'єктів оренди позивач виконав у повному обсязі, про що свідчать підписані сторонами акти приймання-передачі об'єктів оренди від 01.05.2013р. Відповідач, у свою чергу, обов'язок по сплаті орендної плати жодного місяця не здійснив, тобто взяті зобов'язання не виконав, в наслідок чого станом на 11.11.2016р. його заборгованість зі сплати орендної плати становить за двома об'єктами оренди разом 86688,00 грн. Разом з тим згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Стаття 525 ЦК України наголошує, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У п. 13 Договорів сторони обумовили, що за несвоєчасну сплату наданих Орендодавцем послуг, Орендар несе відповідальність в розмірі 3% від суми простроченого платежу за кожний прострочений календарний день. Враховуючи положення ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а також приймаючи до уваги те, що позивач самостійно визначає розмір заявлених вимог, та надані позивачем розрахунки, вбачається, що ним заявлено вимоги про стягнення пені у меншому розмірі , аніж передбачено п. 13 Договору, а саме: у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, та нарахована вона за перші півроку прострочення відповідного платежу. Розрахована таким чином сума відповідальності Відповідача за обома Договорами становить 13122,55 грн., що підтверджується наданими до суду розрахунками. Крім цього, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційні втрати позивача від несвоєчасної оплати орендної плати за Договорами, за наданими суду розрахунками становлять 39765,67 грн., а сума 3% річних 4 491,76 грн. Таким чином, внаслідок невиконання Відповідачем своїх зобов'язань за вказаними договорами по оплаті орендної плати станом на 11.11.2016р. розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 144067,98 грн., у тому числі: 86688,00 грн. сума основного боргу, 13122,55 грн. - пеня, 4 491,76 грн. - 3% річних, 39 765,67 грн. - інфляційні втрати. При цьому суд наголошує на наступному. На момент укладення даних договорів [PERSON] перебував у статусі суб'єкта підприємницької діяльності. Разом з тим, відповідно до наданих суду пояснень, на час розгляду справи [PERSON] вже не значиться як фізична особа-підприємець. У зв'язку з чим суд вказує на те, що фізична особа відповідає за зобовязаннями фізичної особи підприємця (юридичної особи) після припинення такої юридичної особи у порядку банкрутства. Така правова позиція відповідає правовій позицій Вищого спеціалізовного суду України у постанові №6-29575ск15 від 25.11.2015 року. Таким чином суд доходить висновку про те, що [PERSON] є належним відповідачем за заявленими позивачем вимогами. Наведені обставини вказують на обґрунтованість вимог позову та необхідність їх задоволення у повному обсязі. Згідно положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених позивачем судових витрат. На підставі викладеного

Outcome: approved