Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що [INFO] року померла його мачуха [PERSON], у зв'язку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно. До складу спадщини ввійшло право останньої на земельну частку (пай), що було посвідчено сертифікатом серії [NUMBER] від 01.08.2016 року. Рішенням Буринського районного суду від 03.08.2016 року було встановлено факт проживання позивача із спадкодавцем однією сім'єю. Вважав, оскільки він прийняв спадщину після смерті спадкодавця шляхом спільного проживання, що він входить до числа спадкоємців четвертої черги за законом. Однак коли він звернувся до нотаріуса, було встановлено, що в сертифікаті на земельну частку (пай) серії [NUMBER] наявні незастережні виправлення, у зв'язку з чим останній не може видати свідоцтво про право на спадщину за цим документом. Просив визнати за ним право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві, доповнивши, що інших спадкоємців немає. Представник відповідача в задоволенні заяви не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмово листом. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], яка мешкала в с. Клепали, Буринського району Сумської області (а.с.5). Після її смерті відкрилася спадщина, до якої ввійшло право на земельну частку (пай), яке було посвідчене за спадкодавцем сертифікатом на право за земельну частку (пай), виданим 01.08.1996 року на підставі рішення Буринської районної державної адміністрації від 29.07.1996 року №282, що також підтверджується копією державного акту на право колективної власності на землю, списком осіб членів КСП, витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, довідкою відділу Держгеокадастру у Буринському районі №393/6-16(а.с.7-12). Рішенням Буринського районного суду від 03.08.2016 року, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання однією сім'єю позивача та [PERSON] (а.с.6). З довідки Клепалівської сільської ради (а.с.13) вбачається, що [PERSON] на день смерті проживала і була зареєстрована разом із позивачем, який за свої кошти здійснив поховання. Письмовими роз'ясненнями нотаріуса, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у вищевказаному сертифікаті на земельну частку (пай) маються підчистки реєстраційного номера (а.с.14). Разом з тим, суд вважає, що до правовідносин які склалися, необхідно застосовувати положення законодавства, чинного на час відкриття спадщини, в тому числі положення цивільного кодексу Української РСР, що відповідає роз'ясненням наданим Верховним Судом України в абзаці 3 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». На це орієнтував суди і Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, узагальнюючи практику розгляду цивільних справ про спадкування в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Посилання позивача на норми ЦК України 2003 року є помилковим, так як відповідно до п.4 та п.5 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. В силу ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Відповідно до ст.524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Статтею 525 цього Кодексу встановлено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст.527 Кодексу). Положеннями даного кодексу було встановлено дві черги спадкоємців за законом, до першої відносилися діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем… (ст.529). До другої черги спадкоємців за законом входили: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (ст.530). Крім цього, нормами Кодексу Української РСР передбачалось можливість спадкоємства утриманцями (ст.531) та усиновленими і усиновителями (а.с.532). При цьому стаття 555 цього Кодексу передбачала перехід спадщини державі, зокрема якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом ні за заповітом (п.1 ч.1 цієї статті). Також зазначеним кодексом не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Як вбачається з інформаційних довідок зі Спадкового реєстру №46824999 та 46825006 спадщину після смерті [PERSON] ніхто не приймав, а заповіт від її імені також не посвідчувався. Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що згідно з діючим законодавством на час відкриття спадщини, позивач не входив до жодної із черг спадкоємців і не є спадкоємцем за заповітом, а тому в цьому контексті факт управління та володіння ним спадковим майном юридичного значення не має. За таких обставин суд також не приймає визнання відповідачем позову, оскільки це суперечить закону. Таким чином з огляду на зміст зазначених норм матеріального права та їх аналізу, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити за необґрунтованістю, оскільки жодних порушень охоронюваних законом прав чи інтересів позивача, що спадкування після померлої [PERSON] не встановлено.

Outcome: dismissed