Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, вимоги якої зменшувались в процесі судового засідання, до відповідача про стягнення заборгованості за договорами позики в розмірі 5 725 000 грн., посилаючись на те, що між сторонами в 2008 році укладено договір позики, на підставі якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 5 825 000 грн., а відповідач зобов'язався повернути вказану суму коштів в строк до 01.01.2011 р. Всупереч узятим на себе зобов'язанням відповідач не повернув вказану суму в передбачений договором строк. Представник позивача в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. Зазначив, що протягом 2011-2015 р. відповідач частково повертав грошові кошти за договором позики. Загальний розмір сплаченої відповідачем суми боргу становить 100 000 грн., останній платіж відбувся влітку 2016 р. в розмірі 10 000 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на пропуск позивачем строків позовної давності. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що 29.08.2008 р. між сторонами укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некрасовою О.О., згідно з яким позивач передав відповідачу кошти в сумі 5 825 000 грн. строком до 01.01.2011 р., а останній зобов'язався повернути кошти в передбачений строк. Всупереч узятим на себе зобов'язанням у встановлений строк, відповідачі не повернули суми позик. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Згідно зі ст. ст. 1046,1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, або позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на викладене, судом встановлено, що відповідачем невиконані свої зобов'язання за договорами позики. В той же час, стороною відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. ст. 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Вбачається, що строк виконання зобов'язань за договором позики сплив 02.01.2011 р., при цьому з позовом до суду позивач звернувся лише 10.07.2017 р., тобто через шість з половиною років після настання строку виконання. При цьому суд критично оцінює посилання позивача на ту обставину, що відповідачем сплачувались кошти на протязі 2011-2015 років, а остання оплата в розмірі 10 000 грн. відбулась влітку 2016 р., оскільки стороною відповідача вказані обставини не визнавались в процесі судового розгляду, а належних доказів здійснення відповідачем вказаних оплат за договором позики, стороною позивача суду не надано. Крім вказаного, стороною позивача не зазначено підстав пропуску строків позовної давності та доказів їх поважності. Згідно з ч. ч. 4-5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, позивач дізнався про порушення своїх прав в 2011 році, у зв'язку з несплатою відповідачем боргу за договором позики, а до суду звернувся лише в 2017 р., тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності. У зв'язку з вказаним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed