Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 29.11.2005 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 96/8-05, відповідно до якого позичальник отримав кредит в сумі 14 999,20 доларів США. Відповідач зобов'язався повернути кредитні кошти, виплатити проценти, сплачувати неустойки та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, між Банком та відповідачем укладено іпотечний договір, відповідно до якого, квартира [ADDRESS] була передана банку в іпотеку. 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», який є правонаступником ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги за кредитними зобов'язаннями, серед яких вимоги до [PERSON] У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов'язань, виникла заборгованість, яка станом на 30.06.2013 року становить: 173 895,15 грн., з них: борг за кредитом - 14 999,20 доларів США, еквівалент 119 888,61 грн.; борг за відсотками - 6 265,18 доларів США, еквівалент 50 077,58 грн.; пеня - 491,55 доларів США, еквівалент 3 928,96 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що квартира, на яку позивач просить звернути стягнення, є його єдиним житом. Підтвердив, що борг він має, але згоден повертати борг грошима, а не житлом. В судовому засідання третя особа позов не визнала, підтримала думку відповідача. Вислухавши представника позивача, відповідача, третю особу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. В суді встановлено, що між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та [PERSON] 29.11.2005 року було укладено кредитний договір № 96/8-05. Відповідно до умов договору Банк надав позичальнику кредит на загальну суму 15 000,00 доларів США, зі сплатою 12,0 % річних, на строк до 28.11.2015 року. Позичальник зобов'язався повертати кредит на умовах, передбачених Договором. В подальшому процентна ставка склала 14,5 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, між Банком та позичальником було укладено Іпотечний договір № 181/23-2005 від 01.12.2005 року, згідно якого [PERSON] передав в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором квартиру [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого 01.07.2002 року приватним нотаріусом КМНО Чернокур О.М., за реєстровим № 2311, та зареєстрованого КП БТІ 11.07.2002 року за реєстровим № 217а/33978. Третя особа - [PERSON], яка є дружиною відповідача, надала свою згоду на передачу спірної квартири в іпотеку, що підтверджено нотаріально посвідченою заявою, складеною 01.12.2005 року. Банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі. Однак, позичальник постійно умови кредитного договору порушував. 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», який є правонаступником ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» отримало право вимоги за кредитними зобов'язаннями, серед яких вимоги до [PERSON] В цей же день між даними сторонами був укладений і договір про передачу прав за договорами забезпечення. Оригінали вказаних договорів, з додатками (реєстрами) були оглянуті в судовому засіданні, і в указаних додатках містяться дані про передачу як кредитного договору, так і договорів забезпечення, укладених з [PERSON] 15.07.2013 року на адресу відповідача було направлено вимогу про усунення порушень, однак борг не погашено. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п.п. 5.1-5.2.3 договору іпотеки нерухомого майна у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язань, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Заперечення відповідача щодо проведення саме звернення на майно, суд не приймає до уваги, оскільки в даному випадку це є правом кредитора обирати спосіб захисту свого порушеного права. Враховуючи вище викладене суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Однак, 03.06.2014 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який на час розгляду справи є чинним. Згідно даного Закону, протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. В суді було встановлено, що спірна квартира, має невелику площу (менше 140 кв.м.), використовується відповідачем для проживання його родини, іншого житла вони не мають. Таким чином, суд має застосувати вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та на час дії даного Закону зупинити виконання рішення суду. Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, відповідно до суми задоволених вимог. По даній справі відповідач має сплатити позивачу судовий збір в розмірі - 1 738,95 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved