Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що постановою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 17.11.2016р. було частково задоволено його позов до УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя (на даний час - Правобережне об'єднане Управління ПФУ м.Запоріжжя) і визнано протиправними дії Управління щодо відмови в призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах, визнано незаконним та скасовано рішення №27 від 01.07.2016р. про відмову в призначенні пенсії, зобов'язано Управління зарахувати певний стаж його роботи та строкової військової служби в районах Крайньої Півночі із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців стажу, зобов'язано провести додаткову перевірку дотримання умов призначення пенсії, здійснити розрахунок стажу роботи та повторно розглянути його заяву про призначення пенсії. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2017р. вказана постанова суду першої інстанції була частково змінена у частині формулювання резолютивної частини. Судове рішення набрало законної сили і було звернуто до виконання. В результаті виконання в квітні 2017р. йому була призначена пенсія за віком на пільгових умовах з 22.06.2016р. Вважає, що протиправними діями Управління йому спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо себе. Так, через протиправні дії УПФУ він тривалий час не отримував належні йому пенсійні виплати, фактично позбавився права на соціальний захист, який гарантований державою в Конституції України. Такі дії були систематичними та тривалими - більше 11 місяців, він змушений був звертатися до суду за захистом своїх законних прав і судовий процес оскарження тривав майже 5 місяців, поніс у зв'язку з цим додаткові витрати на оплату правової допомоги, він переживав, погіршився його стан здоров'я, з'явились головні болі, підвищився тиск, пригнічився настрій, він вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Досягши пенсійного віку та маючи право на отримання пенсійних виплат, через незаконні дії Управління він вимушений був продовжувати працювати з метою забезпечення існування своєї родини, позбувся права на володіння та розпорядження своїм майном, оскільки право на пенсію підпадає під захист ст.1 Протоколу Конвенції про захист прав людини 1950р. і тривала невиплата пенсії за практикою ЄСПЛ свідчить про незаконне втручання у таке. Невиконання державою своїх зобов'язань перед ним поставило його у нерівні умови, підірвало довіру до держави, що призвело до порушення принципів соціальної, правової держави. Моральну шкоду оцінюю в 40 942,53грн., яка дорівнює сумі пенсійних виплат за період з 22.06.2016р. по 01.06.2017р., які він не отримав своєчасно через протиправні дії. Просить стягнути моральну шкоду у вказаній сумі, а також понесені ним витрати на правову допомогу. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просять його задовольнити. Представники відповідача - Правобережного об'єднаного УПФУ м.Запоріжжя Сахань О.Г., Гусінова С.А. в судовому засіданні позов не визнали повністю, подали письмові заперечення та суду пояснили, що дійсно судовими рішеннями було визнано протиправними дії УПФУ щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за віком. Вони не погоджуються з такими судовими рішеннями, однак виконали їх, здійснили нарахування пенсії, сплатили позивачу понесені витрати на правову допомогу за попереднім рішенням суду, тобто поновили його права, про що він був повідомлений належним чином. Підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди немає, оскільки ним не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань, погіршення стану здоров'я саме через дії Управління. Надані ним медичні документи датовані вже періодом розгляду даної справи і не містять достовірних даних, що виявлені захворювання знаходяться в причинному зв'язку з протиправними діями УПФУ. Просять в позові відмови повністю. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не прибув за невідомим причинами, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. З урахуванням думки осіб, які беруть участь у справі, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вказаної особи. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, зокрема, шляхом відшкодування моральної (немайнової шкоди). Ст.56 Конституції України, визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від обставин, передбачених ч.3 ст.23 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Так, відповідно до ч.2 ст.1167, ст.1173 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що постановою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 17.11.2016р. було частково задоволено позов [PERSON] до УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя і визнано протиправними дії Управління щодо відмови в призначені [PERSON] пенсії за віком на пільгових умовах, визнано незаконним та скасовано рішення №27 від 01.07.2016р. про відмову в призначенні пенсії, зобов'язано зарахувати [PERSON] в загальний стаж роботи та пільговий стаж роботи по Списку №2 період його роботи з 06.02.1980р. по 20.02.1986р. та строкової військової служби з 06.05.1977р. по 10.05.1979р. в районах Крайньої Півночі із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців стажу, зобов'язано провести додаткову перевірку дотримання умов призначення [PERSON] пенсії за віком, здійснити розрахунок стажу роботи та повторно розглянути його заяву від 22.06.2016р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з 22.06.2016р. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2017р. вказана постанова суду першої інстанції була змінена у частині формулювання резолютивної частини - зобов'язано УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя розглянути заяву [PERSON] від 22.06.2016р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, врахувавши період його роботи з 06.02.1980р. по 20.02.1986р. та строкової військової служби з 06.05.1977р. по 10.05.1979р. в районах Крайньої Півночі із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців стажу. В іншій частині постанова від 17.11.2016р. залишена без змін. Вказані судові рішення набрали законної сили 20.02.2017р. Обставини, встановлені вказаними судовим рішеннями, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доведенню під час розгляду даної цивільної справи, яка стосується наслідків протиправних дій органів ПФУ. Зокрема, вказаними судовими рішеннями встановлено, що позивач 22.06.2016р. звернувся до УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя з заявою про призначення йому пенсії за віком за Списком №2 і рішенням УПФУ №27 від 01.07.2016р. йому було відмовлено в призначенні такої пенсії через недостатність загального страхового та пільгового стажу його роботи. Дії та рішення УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя щодо відмови [PERSON] в призначенні пенсії за віком за Списком №2 з 22.06.2016р. судовим рішенням були визнані протиправними і зобов'язано Управління поновити порушені права позивача. Матеріалами справи підтверджено та не оспорюється сторонами, тому в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України також не підлягає доведенню під час розгляду даної справи, що вищевказані судові рішення були відповідачем виконані. Згідно з протоколом №146 від 21.04.2017р. позивачу призначена з 22.06.2016р. довічно пенсія за віком на пільгових умовах за Списком №2 в розмірі 4197,08грн. Виплата заборгованості, а також судових витрат, стягнутих за попереднім судовим рішенням, здійснена 01.06.2017р. З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв'язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позову [PERSON] При цьому, суд виходить з того, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії є невідчужуваними та непорушними, вони визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ст.3 Конституції України). В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.8 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.19 Конституції України). Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (ст.21,22 Конституції України). Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом ст.1,3,6,8,19,22,23,24 Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізований, тобто набуте право не може бути скасовано, звужене (п.4 рішення КСУ №8-рп/2005 від 11.10.2005р.) В силу вищезазначеного, саме держава в особі відповідних державних органів зобов'язана забезпечувати дотримання прав людини, не допускати порушення таких прав. Оцінивши обставини даної справи, суд вважає встановленим та доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди незаконними діями органів Пенсійного Фонду України, оскільки, досягши пенсійного віку, маючи відповідний стаж роботи, тобто набувши законно очікуване право на пенсію, позивач звернувся до органу ПФУ, в повноваження якого входить призначення та виплата пенсій громадянам України, однак отримав відмову. Рішення та дії УПФУ в Хортицькому районі м. Запоріжжя щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах судовим рішенням визнані протиправними. Виходячи з аналізу норм діючого законодавства, зокрема, ст.23 ЦК України, ст.4 Закону №266, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в постанові №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважає, що внаслідок незаконної відмови в призначенні пенсії позивачу однозначно спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо себе. Так, суд вважає, що протиправні дії УПФУ в Хортицькому районі м.Запоріжжя завдали позивачу моральних втрат, оскільки він протягом тривалого часу за наявності законних на те підстав був позбавлений права на соціальний захист, яке гарантоване державою в ст.46 Конституції України. Виходячи з практики Європейського суд з прав людини, суд також вважає, що протиправні дії УПФУ свідчать про незаконне втручання в право власності позивача, яке гарантовано ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р., ст.41 Конституції України, оскільки він, маючи законні очікування, на протязі тривалого часу позбувся можливості отримувати грошові кошти, чим, в свою чергу, був обмежений в здійсненні права на достатній життєвий рівень, гарантованого ст.48 Конституції України. Протиправні дії відповідача призвели до порушення звичного способу життя позивача, необхідності докладати додаткових зусиль для його організації. Позивач змушений був звертатися до суду за захистом своїх прав, витрачати на це свій час та кошти на оплату правової допомоги. Вимушений був продовжувати працювати, щоб мати змогу утримувати свою родину, незважаючи на те, що за законом набув право на пенсію і міг не працювати. Це, в свою чергу, спричинило позивачу психоемоційні переживання, хвилювання, нервування, погіршення стосунків з оточуючими людьми. Отже, у суду немає сумнівів у наявності правових підстав для відшкодування завданої позивачу в результаті протиправних дій УПФУ моральної шкоди. Доводи представників відповідача про недоведеність факту спричинення позивачу моральних страждань суд вважає безпідставними, вони об'єктивно спростовуються вищевказаними обставинами. Разом з тим суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що надані суду позивачем медичні документи, копії листків непрацездатності не підтверджують, що внаслідок протиправних дій відповідача у позивача погіршився стан здоров'я. Суд вважає, що надані докази не містять достатніх та достовірних відомостей про те, що виявлене у позивача захворювання - дегенеративно-дистрофічні зміни поперекового відділу позвоночника, пролапс, протрузіі м/п дисків - знаходиться в прямому причинному зв'язку з протиправними діями відносно нього. При цьому, надані медичні документи датовані червнем-липнем 2017р. Жодних документів про те, що протягом липня 2016р.- червня 2017р., тобто з моменту вчинення протиправної дії і до моменту поновлення порушених прав, стан здоров'я позивача погіршився суду не надано. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд відповідно до ст.23 ЦК України враховує характер правопорушення - незаконне порушення гарантованого Конституцією та Законами України права на соціальний захист, права власності саме з боку державних органів, в той час, коли саме вони, в першу чергу, зобов'язані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав. Також суд враховує глибину та тривалість душевних страждань позивача, погіршення його здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, а саме те, що, набувши законне очікуване право на пенсію, він на протязі тривалого часу (майже рік) обмежувався в його здійсненні, не отримував пенсійні виплати, змушений був звертатися до суду за захистом своїх прав, витрачати на це свій час та кошти на оплату правової допомоги. Все це призвело, на думку суду, до суттєвої зміни звичного укладу його життя та життя його родини, необхідності докладання додаткових зусиль для його організації та поновлення своїх прав. Вказані обставини, на думку суду, викликали у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинили душевні переживання та страждання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, принцип розумності, виваженості і справедливості, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000,00грн. Визначену позивачем суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 942,53грн. суд вважає перебільшеною і такою, що не відповідає вимогам ст.23 ЦК України та обставинам даної справи. При постановленні рішення суд також виходить з того, що Держава Україна відповідно до ст.2 ЦК України є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. В таких випадках державу представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Оскільки Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, саме Держава України в особі Державної казначейської служби України є належним відповідачем у даній справі. При цьому, кошти на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів Пенсійного Фонду України, підлягають стягненню не з Державної казначейської служби України, як просить позивач, а за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського розрахунку. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до ст.84, 88 ЦПК України з урахуванням вимог ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» суд вважає необхідним також стягнути з Державного бюджету України на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 2 521,60грн., сплата яких позивачем підтверджується договором про надання правової допомоги №1/01/06/2017 від 01.06.2017р., а також розрахунком розміру компенсації витрат на правову допомогу, актами здавання-приймання юридичних послуг, платіжними дорученнями про перерахуванням певних сум позивачем на рахунок особи, яка надає правову допомогу, які суд вважає належними та допустимими доказами.

Outcome: partial