Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на ту обставину , що з 06 березня 2000 року він був прийнятий на посаду начальника Херсонського пункту держветконтролю на державному кордоні та транспорті. Наказом від 01 грудня 2009 року №165 позивача переведено на посаду начальника пункту державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті №27. Наказом Одеської регіональної служби державного ветеринарно- санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті від 02 грудня 2015 року №96-к позивача звільнено з посади начальника пункту №27, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Вважав своє звільнення незаконним та просив : визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 02 грудня 2015 року №96-к, поновити його на посаді начальника пункту державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті №27 Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті , стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 03 грудня 2015 року , допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати позивачеві заробітної плати за один місяць. Додатково позивач подав клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду із вказаним позовом так як він пропустив його з поважних причин. В судовому засіданні позивач та його представник, за договором адвокат [PERSON], підтримали заявлений позов та просили суд поновити строк на звернення до суду з вказаним позовом та задовольнити його посилаючись на підстави викладені в позовній заяві . Збільшили позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.12.2015 року по день винесення рішення по справі та просили суд стягнути середній заробіток у розмірі 54143.77 грн. В судовому засіданні представник відповідача , за довіреністю [PERSON] , позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю посилаючись в обґрунтування своєї позиції на письмові заперечення направлені на адресу суду в порядку ст. 128 ЦПК України. Вислухавши позивача та представників сторін , свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив , що : з 06 березня 2000 року позивач був прийнятий на посаду начальника Херсонського пункту держветконтролю на державному кордоні та транспорті. Наказом від 01 грудня 2009 року №165 його переведено на посаду начальника пункту державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті №27 Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті . Відповідно до наказів від 30 вересня 2015 року, 15 жовтня 2015 року ,29 жовтня 2015 року Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті в період , та актів перевірки роботи пункту державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті №27 з 02 жовтня до 04 грудня 2015 року тривала перевірка вказаного пункту під час якої , відповідною комісією було складено : акти перевірки від 02 жовтня 2015 року та від 02 грудня 2015 року . Згідно до вказаних актів перевірка роботи вказаного пункту провадилась за період з 01 січня 2014 року по 30 вересня 2015 року . З вказаних актів слідує , що під час перваки було встановлено системні порушення( які детально перелічені у вказаних актах ) державних інспекторів ветеринарної медицини пункту ДВСКН № 27 , що свідчило за висновками комісії про не належну організацію роботи пункту та відсутність контролю за роботою з боку начальника [PERSON] Крім того , було відмічено про не виконання начальником пункту [PERSON] наказів Одеської регіональної служби № 98 від 04 серпня 2015 року ( щодо розміщення на інформаційних стендах та у місцях чергування фахівців телефонів довіри Одеської регіональної служби та від 25 серпня 2015 року за № 111 ( щодо посилення контролю за утриманням в постійно діючому стані на вїзді та виїзді з території портів дизбарєрів , а у трапів літаків та суден , що прибувають з країн неблагополучних щодо африканської чуми свиней дизкилимків ). І відповідно до акту від 02 грудня 2015 року саме не виконання наказу від 25 серпня 2015 року за № 111 є грубим порушенням трудових обовязків начальником пункту ДВСКН № 27 трудових обовязків. Як слідує з копії пояснень позивача від 02 грудня 2015 року йому було запропоновано дати пояснення з приводу порушень зазначених у вищевказаних актах, в порядку вимог ст. 149 КЗпП України. Наказом Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті від 02 грудня 2015 року № 96-к позивача звільнено з посади начальника пункту №27, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на підставі акту перевірки комісії Одеської регіональної служби від 02 грудня 2015 року. Як слідує з акту від 02 грудня 2015 року позивач був у усній формі ознайомлений з вказаним наказом однак відмовився від ознайомлення з ним у письмовій формі та від отримання трудової книжки , про що було складено відповідний акт. Згідно листа Одеської регіональної служби від 25 січня 2016 року на адресу Державної ветеринарної та фіто санітарної служби України та копій квитанції від 11 січня 2016 року та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення трудова книжка була надіслана позивачу поштою 11 січня 2016 року яку він отримав 14 січня 2016 року. Відповідно до п.1 ст.1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Згідно із ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З урахуванням вказано суд вважає , що відповідач виконав вимоги закону щодо вручення наказу про звільнення та трудової книжки позивачу, а позивач в свою чергу скористався своїм право щодо відмови у отриманні його наказу та трудової книжки саме 02 грудня 2015 року. А подав вказаний позов до суду 11 лютого 2016 року ,тобто з пропуском строку визначеного ч.1 ст. 233 КЗпП України. Але з урахуванням того, що позивач фактично ознайомився з наказом про звільнення , після отримання ним трудової книжки 14 січня 2016 року суд вважає позивач пропустив строк для звернення до суду з поважних причин, на підставі чого та з урахуванням положень ст. 233 КЗпП України він підлягає поновленню. Відповідно до правового висновку викладено у постанові ВС України від 21 травня 2014 року в справі за № 6-33 цс/14 , на яку позивач посилався в обґрунтування заявленого ним позову , визначено , що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обовязків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обовязку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обовязку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного звязку між невиконанням працівником трудових обовязків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. З функціональних обовязків начальника пункту № 27 Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті з якими позивача було ознайомлено 01 жовтня 2010 року , слідує, що начальник пункту зобовязаний ( п. 2.1) організовувати державний ветеринарно-санітарний контроль за нагляд за дотриманням органами виконавчої влади, підприємствами , установами та організаціями всіх форм власності , громадянами України , іноземцями і особами без громадянства , власниками підконтрольних вантажів і транспортних засобів , нормативно правових актів з питань охорони території України від занесення з території інших держав збудників інфекційних захворювань тварин під час імпорту , експорту чи транзиту через територію України у відповідній зоні обслуговування. Наказ Одеської регіональної служби від 25 серпня 2015 року за № 111 було видано з метою виконання протоколу № 3 від 31 липня 2015 року Державної надзвичайної протиепізоотичної комісії при КМ України та Протокольного рішення № 3 від 20 серпня 2015 року Державної надзвичайної протиепізоотичної комісії при Одеській обласній державній адміністрації відповідно до якого на начальників пунктів було покладено обовязки щодо посилення контролю за утриманням в постійно діючому стані на вїзді та виїзді з території портів дезбарєрів, а у трапів літаків та суден , що прибувають з країн неблагополучних щодо африканської чуми свиней за дезкилимками. Як встановлено судом з відомостей Херсонської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 24 березня 2016 року дезбарєр було встановлено 05 грудня 2015 року на виконання припису від 04 грудня 2015 року за № 44 , до цього часу він знаходився на зберіганні та профілактичному обслуговуванні у портових майстернях. З урахуванням характеру проступку позивача, а саме : бездіяльності щодо виконання наказу , який було видано з метою запобіганню зараження та розповсюдження африканської чуми свиней на території України . Тієї обставини , що вказані обовязки входили до кола його обовязків , він мав реальну можливість виконати їх , безпідставності посилань позивача щодо не належного виконання вказаного наказу ,а саме того, що видання подібних приписів , згідно до його функціональних обовязків є його правом, а не обовязком , а також істотності наслідків які б могли настати , в разі зараження або розповсюдження вказаної хвороби , суд вважає що вказане порушення трудових обовязків позивачем є грубим. Таким чином, суд вважає звільнення позивача є законним і таким що відповідає вимогам ст. 41 , 147-1, 148, 149 КЗпП України на підставі чого, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог. Покази свідків допитаних в ході судового розгляду, як за клопотанням позивача так і за клопотанням відповідача з урахуванням вимог ст. 58 ЦПК України визнаються судом не належним доказами .

Outcome: dismissed