Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, зазначивши, що в 2011 році, під час святкування його дня народження, в присутності всіх гостей, його рідна сестра - [PERSON] запропонувала йому подарувати їй 1/3 частину квартири [ADDRESS] і знятись з реєстрації в ній, а вона в свою чергу зареєструє його у належному їй будинку № 482 по вул. Передовій у м. Дніпропетровську та подарує йому цей будинок. Він погодився з даною пропозицією. За договором дарування від 07 липня 2011 року він подарував, а відповідачка [PERSON] прийняла у дар 1/3 частину квартири [ADDRESS]. 25 липня 2011 року за його заявою, зі згоди власника [PERSON], він був зареєстрований у [INFO]. Починаючи з 25 липня 2011 року, восени, влітку і осіню він проживав у [INFO] і використовував його як дачу. Проте, 06 квітня 2013 року на підставі договору дарування відповідачка [PERSON] подарувала своїй доньці, [PERSON], будинок № 482 по вул. Передовій у м. Дніпропетровську. В серпні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до нього про визнання позивача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинку № 482 по вул. Передовій у м. Дніпропетровську, зняття з реєстрації в ньому та виселення. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2015 року, що набрало законної сили, вказаний позов [PERSON] задоволено частково, його визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком № 482 по вул. Передовій у м. Дніпропетровську.В той же час, у позивача немає у власності нерухомого майна, де він міг би жити. Вважає, що укладений договір дарування між ним та сестрою є недійсним, оскільки він помилявся щодо природу правочину, у нього не було волевиявлення на безоплатну передачу майна сестрі, оскільки між ними була домовленість про передачу сестрою йому у власність іншого нерухомого майна. У звязку з чим, просив суд визнати частково недійсним договір дарування частини квартири від 07 липня 2011 року, укладений між ним та [PERSON], стосовно дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], повернути [PERSON] та [PERSON] за договором дарування від 07 липня 2011 року у первісний стан та зобовязати їх повернути одна одній все одержане на виконання цього договору, а також стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн. та судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, та просили суд їх задовольнити в повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні викладеним в змісті позову. [PERSON], [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, зазначивши, що будь-яких домовленостей між сторонами не було, а 1/3 частину квартири [ADDRESS] позивач просто подарував своїй сестрі [PERSON], будучи заможним чоловіком. Третя особа до суду не зявилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність з винесенням рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача, відповідачів, та представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 липня 2011 року був укладений договір дарування між [PERSON] та [PERSON], предметом якого є 1/3 частина квартири [ADDRESS]. Як було встановлено в ході розгляду справи та підтверджено поясненнями свідків, умовою для укладання вищевказаного договору було те, що [PERSON] зареєструє позивача у належному їй будинку № 482 по вул. Передовій у м. Дніпропетровську та в подальшому подарує йому цей будинок. Відповідач дійсно, 25 липня 2011 року, зареєструвала позивача у будинку № 482 по вул. Передовій у м. Дніпропетровську, що підтверджується відомостями зазначеними у паспорті позивача. Однак згодом 06 квітня 2013 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], відповідач [PERSON] подарувала, а відповідачка [PERSON] прийняла у дар будинок № 482 по вул. Передовій у м. Дніпропетровську. Пізніше, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2015 року, що набрало законної сили, позивача визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком № 482 по вул. Передовій у м. Дніпропетровську. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а ії неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Як передбачено ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди (ч. 2 ст. 717 ЦК України). Суд вважає, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, зясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. З урахуванням наведених вище обставин, суд вважає, що позивач помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачкою [PERSON]. У нього під час укладення договору дарування частини квартири, яка була єдиним його житлом та власністю, було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність [PERSON], оскільки між сторонами фактично було укладено договір, що встановлював обовязок обдарованої [PERSON] вчинити на користь дарувальника [PERSON]Г дію майнового характеру, а саме передачу у власність позивача іншого нерухомого майна. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання частково недійсним договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 07 липня 2011 року, укладений між ним та [PERSON], є законними та обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також суд вважає за необхідне повернути сторони недійсного правочину у первісний стан, наслідком чого є скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на вказане майно. Що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., то суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.Однак, на думку суду, позивачем суду належними та допустими доказами відповідно до ст. 60 ЦПК України, не доведено спричинення йому моральної шкоди, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають. Суд не приймає до уваги заперечення протии позову відповідача [PERSON] щодо того, що позивач подарував їй частину квартиру через те, що в нього є багато іншого нерухомого майна у власності, оскільки вони належними та допустимими доказами суду не підтверджені. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача судовий збір в розмірі 365,40 грн. ( за вимоги немайнового характеру та подання заяви про забезпечення позову).

Outcome: partial