Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянку від 06 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2863, укладений між позивачем та відповідачем. Позивач вказує, що до 06 грудня 2017 року був власником земельної ділянки загальною площею 0.0753 Га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:72:305:0017 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 22 жовтня 2009 року. 04 березня 2018 року позивач дізнався, що 06 грудня 2017 року, на підставі договору купівлі-продажу № 2863, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Чернишем Ю.В., вищезазначену земельну ділянку, без фізичної присутності позивача (а так само, й без уповноваження позивачем будь-яких третіх осіб), було відчужено (продано) відповідачу. Водночас, за твердженнями позивача, останній 06 грудня 2017 року до нотаріальної контори для укладення договору купівлі-продажу не з`являвся, будь-яких інших осіб щодо розпорядження земельною ділянкою не уповноважував, наміру відчужувати земельну ділянку не мав. З урахуванням наведеного, просив задовольнити позовні вимоги. До пред`явлення позову, за заявою позивача, в порядку частини другої статті 149 ЦПК України, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.03.2018 року було вжито заходи забезпечення майбутнього позову шляхом заборони відчуження земельної ділянки, що є предметом оспорюваного правочину за даним позовом. 23.03.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 28.03.2018 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 13.04.2018 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.07.2018, за відсутності заперечень сторони позивача, постановлено проводити заочний розгляд справи. Тією ж ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 26.06.2019 по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. На вирішення експерта поставлено питання: - Чи виконано підпис у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2017, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В. за реєстровим № 2863, [PERSON] , чи іншою особою? -Чи виконано рукописний напис « [PERSON] » у графі «Підпис» договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2017, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В. за реєстровим № 2863, [PERSON] , чи іншою особою? Попереджено експерта про кримінальну відповідальність за відмову без поважних причин від дачі висновку та за дачу завідомо неправдивого висновку за статтями 384, 385 КК України. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черниша Юрія Володимировича примірник договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2017, укладеного між позивачем та відповідачем, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В. за реєстровим № 2863. Ухвалою суду від 21.12.2019, в порядку статті 146 ЦПК України, тимчасово вилучено у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черниша Ю.В. примірник договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2017, укладеного між позивачем та відповідачем, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В. за реєстровим № 2863. 17.07.2020 , матеріали цивільної справи разом з висновком експерта повернулись з Державного науково-дослілного експертно-криміналістичного центру МВС України до Солом`янського районного суду м. Києва. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, свого представника в судове засідання не направив, правом на подання відзиву на позов не скористався. Третя особа надіслала на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Пояснень по суті позову третьою особою суду надано не було. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача та його представника , суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Позивач, [PERSON] , до 06 грудня 2017 року була власником земельної ділянки загальною площею 0.0753 Га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:72:305:0017, що підтверджується належним чином засвідченою копією державного акту на право власності на земельну ділянку від 22 жовтня 2009 року. 06 грудня 2017 року, на підставі договору купівлі-продажу № 2863, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Чернишем Ю.В., вищезазначену земельну ділянку, було відчужено (продано) відповідачу на підтвердження чого було надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 116383657 від 06.03.2018 . Згідно тверджень позивача, останній 06 грудня 2017 року до нотаріальної контори для укладення договору купівлі-продажу не з`являвся, будь-яких інших осіб щодо розпорядження земельною ділянкою не уповноважував, наміру відчужувати земельну ділянку не мав. 06 березня 2018 року, на підставі заяви (повідомлення) подружжя позивача ( [PERSON] згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 07.03.2018 № 00019717357 , Оболонським управлінням поліції ГУНП у м. Києві було відкрито кримінальне провадження за фактом шахрайства, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 12018100050001770. У підготовчому засіданні, представником позивача було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи копії архівних документів щодо оспореного правочину, оригінальні примірники яких містяться в архіві приватного нотаріуса КМНО, Черниша Ю.В . Протокольною ухвалою суду від 20.07.2018 вказане клопотання було задоволено, долучено до матеріалів справи копії архівних документів на підставі яких третьою особою по справі було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2017 за № 2863. Як вбачається з копії паспорта громадянина України, яка міститься в матеріалах вищезазначеної архівної справи, стороною оспорюваного правочину в якості продавця діяла [PERSON] , серія, номер та дата видачі паспорта якої ( [NUMBER] від 25 серпня 2015 року, виданий Подільським РВ ГУДМС України в м. Києві) не співпадають (є відмінними) з серією, номером та датою видачі паспорта громадянина Україна, що належить позивачеві ( [NUMBER] від 27 травня 2014 року, виданий Подільським РВ ГУДМС України в м. Києві, оригінал якого був оглянутий судом безпосередньо в судовому засіданні. Водночас, згідно відповіді Подільського районного відділу в місті Києві ГУ ДМС України в місті Києві від 14.03.2018 № 8/719-18 , наданої на адвокатський запит представника позивача, з моменту видачі паспорта позивачу (27.05.2014) по дату укладення оспорюваного правочину (06.12.2017), новий паспорт громадянина України, в тому числі в формі картки ID, позивачу не видавався. Відповідно до довідки Подільського районного відділу в місті Києві ГУ ДМС України в місті Києві від 16.03.2018 № 8/763-18/св-512/125 , паспорт громадянина України серії [NUMBER] від 25 серпня 2015 року, позивачу ( [PERSON] ) не видавався. Висновком судового експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 07.07.2020 № СЕ-19-20/16210-ПЧ встановлено, що рукописний напис « [PERSON] » у графі «Підпис» договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2017, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В. за реєстровим № 2863, виконано не [PERSON] (позивачем), а іншою особою. Вирішити питання «Чи виконано підпис у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2017, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В. за реєстровим № 2863, [PERSON] , чи іншою особою?» - не виявилось можливим, що обумовлено частковою розбіжністю за транскрипцією з наданими зразками. Відповідно до вимог ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Положеннями частини другої ст. 89 ЦПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи наданий висновок експерта від 07.07.2020 за № СЕ-19-20/16210-ПЧ у сукупності з дослідженими у суді матеріалами справи, суд вважає, що зазначений експертний висновок є об`єктивним, повним, та таким, який відповідає іншим матеріалам справи, а тому визнається судом як належний, допустимий та достовірний доказ. Відповідно до частин першої та четвертої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Таким чином, виходячи з сутності встановленого законом поняття двостороннього правочину, укладення сторонами договору купівлі-продажу, як дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків щодо предмету такого правочину (відчуження земельної ділянки з однієї сторони та набуття права власності на земельну ділянку з другої сторони), є не чим іншим, як двостороннім правочином, на який розповсюджуються загальні положення цивільного кодексу про зобов`язання, договори, а так само, й про вимоги щодо їх дійсності або недійсності. За змістом частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями частини другої статті 16 ЦК України регламентовано, що одним зі способів захисту цивільного права або інтересу може бути, серед іншого, визнання правочину недійсним. Загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема частиною третьою статті 203 ЦК України, встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями частини першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Матеріалами справи підтверджено, що позивач правочину з купівлі-продажу належної йому земельної ділянки не укладав, до нотаріальної контори приватного нотаріуса Черниша Ю.В. з метою укладення й нотаріального посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки не звертався. Таким чином, суд приходить до висновку, що підставою визнання оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним є відсутність волі позивача, оскільки останній не мав бажання (не мав на меті) вчиняти (укладати) з відповідачем спірного правочину, що, в свою чергу, в правовому взаємозв`язку кореспондує відсутності зовнішніх проявів волі позивача, тобто небажання укладати оспорюваний договір, а так само, відсутність будь-яких дій на таке вчинення. За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянку від 06 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Юрієм Володимировичем та зареєстрований в реєстрі за № 2863, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Суд також вважає, що правові підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та узгоджуються з матеріалами справи. Віндикаційний спосіб захисту права власника майна становить невід`ємну складову частину ефективного впливу на особу, яка неправомірно заволоділа чужим майном. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов, а в даному випадку, окрема вимога в позові, ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі, якою по цій справі є земельна ділянка. Таким чином, вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Обговорюючи правові підстави витребування майна з чужого незаконного володіння відповідача, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач на даний час володіє майном позивача без достатніх правових підстав, а тому заявлена вимога про витребування з незаконного володіння [PERSON] належну [PERSON] земельну ділянку площею 0.0753 га, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:72:305:0017 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у порядку, передбаченому статтею 387 ЦК України. Згідно вимог статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене вище та аналізуючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача та задоволення позову у повному обсязі. Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню на користь держави сума судового збору в розмірі 7 093,80 грн. Згідно ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В межах підготовчого провадження, представником позивача було надано суду належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката (витяг з договору про надання правової допомоги, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), квитанції до прибуткового касового ордеру на суму 16 000,00 грн., які суд вважає співмірними зі складіністю справи та витраченим часом адвоката, а тому приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved