Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три процента річних від простроченої суми, проценти за весь час користування позиченими грошима, витрати на правову допомогу та судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що 27 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено усний договір позики, відповідно до умов якого позивачем було передано у власність, а відповідач прийняв та зобовязався повернути до 16.06.2014 року грошові кошти в сумі 2000 грн. В підтвердження укладення договору позики та отримання коштів [PERSON] 27.05.2014 року укладено розписку про отримання коштів в сумі 2000 грн. із зобовязанням повернути їх позивачу до 16.06.2014 року. У встановлений домовленістю строк відповідач борг не повернув. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача суму позики в розмірі 2000 грн., інфляційні витрати за весь час прострочення в розмірі 1236,89, три процента річних від простроченої суми у розмірі 102,58 грн., проценти за весь час користування позиченими грошима у розмірі 723,33 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн. та судовий збір у розмірі 551,20 грн.. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Причини неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. У відповідності до ст..ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 27 травня 2014 року відповідачем [PERSON] було отримано від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000 гривен з терміном повернення 16.06.2014 року. Цей факт підтверджується розпискою від 27.05.2016 року. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України). Стаття 1046 ЦК України визначає договір позики як договір, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1 п.3 ст.208 ЦК України, правочини фізичних осіб на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Наслідком порушення письмової форми правочину є те, що у разі заперечення його учасниками факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Визнання існування правочину, встановлення його змісту може ґрунтуватися на письмових доказах. У відповідності до ст.1047 УК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто, якщо за договором позики передано грошові кошти, то повертаються також грошові кошти у такій самій сумі. Як вбачається з матеріалів позову, у добровільному порядку та у визначений сторонами строк грошові кошти позивачу повернуті не були. Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплати грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом. Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений строк. Відтак, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем позивачу не повернута сума позики у розмірі 2000 гривен, яка і підлягає стягненню з відповідача. Тривале невиконання відповідачем свого зобовязання щодо своєчасного повернення позики призвело до збільшення суми боргу, з урахуванням 3% річних за кожен рік прострочення виконання зобовязання. Прострочення починається з 17.06.2014 року. Три відсотки річних від простроченої суми боргу за період з 17.06.2014 року згідно розрахунку позивача становить 102,58 гривень. Разом із цим, позивачем не надано доказів в підтвердження заявлених вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат у розмірі 1236,89 гривен, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. За таких обставин, з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача суми боргу без урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення. В іншій частині суд вважає необхідним в задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Положеннями п. 2 ч.2 ст.1048 ЦК України, договір позики вважається безпроцентним, якщо, зокрема, позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Оскільки судом встановлено, що позивачем за договором позики передані відповідачу грошові кошти, тобто речі, визначені родовими ознаками, та у самому договорі сторони не домовилися про процентний характер позики, вказаний договір позики є безпроцентним, а тому підстави для стягнення з відповідача процентів за договором позики відсутні. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно приписів ст.84 ЦПК України\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Позивачем укладено Договір про надання правової допомоги від 29.02.2016 року із адвокатом [PERSON], який діє на підставі Свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю №1320 виданого 13.07.2005 року. Відповідно до п.47 Постанови №10 від 17 жовтня 2014 року Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (далі\~Постанова №10) «При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом… або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу». Відповідно до п. 48 Постанови №10 «Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом… стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів)». Таким чином, розмір витрат на оплату правової допомоги, визначений сторонами договору, не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений статтею 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року №4191-VI, а саме 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, або 487,20 грн. (1218х40:100) . Сплата позивачем грошових коштів у сумі 4000 (чотири тисячі) гривень за надання правової допомоги підтверджується чеком про оплату послуг адвоката від 29.02.2016 року. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України при частковому задоволенні позову, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а саме стягненню з відповідача підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 2070 грн. 08 коп. та витрати за сплату судового збору у розмірі 285 грн. 26 коп.. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial