Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . В будинку, окрім нього, зареєстровані його син [PERSON] , колишня невістка [PERSON] та її діти [PERSON] , 2017 року народження, та [PERSON] , 2004 року народження. Але вони не проживають в будинку з січня 2018 року, речей їх в будинку немає, однак вони не бажають знятися з реєстрації в добровільному порядку, чим перешкоджають йому у користування будинком, зокрема, скористатися пільгами, передбаченими законом. У зв`язку з чим він звертається до суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 10 вересня 2019 року у зазначеній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та справу призначено до підготовчого засідання на 10 жовтня 2019 року, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. 10 жовтня 2019 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 25 жовтня 2019 року. Позивач до судового засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглядати без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, відзиву, заяв чи клопотань не надавав. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просила відмовити в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю спору, посилаючись на те, що вона разом з дітьми добровільно знялася з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою, справу просила розглядати без її участі. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . З довідки про склад сім`ї, виданої виконкомом Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області за вих. № 2842, вбачається, що станом на 15 серпня 2019 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , 1938 року народження, пасинок - [PERSON] , 1970 року народження, онука [PERSON] , 2008 року народження, а також зареєстровані, але не проживають син [PERSON] , 1982 року народження, колишня невістка [PERSON] , 1982 року народження, син колишньої невістки [PERSON] , 2017 року народження, онука [PERSON] , 2004 року народження. Згідно акту підтвердження не проживання, складеного депутатом Новопсковської селищної ради Бондарем О.О., відповідачі [PERSON] , 1982 року народження, [PERSON] , 1982 року народження, [PERSON] , 2017 року народження, онука [PERSON] 2004 року народження, фактично за вищевказаною адресою не проживають з січня 2018 року, про що також засвідчили сусіди [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Вказаний акт зареєстрований у Новопсковській селищній раді Новопсковського району Луганської області 15.08.2019. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заява особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вирішуючи позов в частині вимог до відповідача [PERSON] , суд приходить до такого. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 роз`яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем [PERSON] , необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сім`ї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] - син позивача з січня 2018 року, тобто понад один рік, без поважних причин не проживає в житловому будинку, що належить на праві власності позивачу, договірні відносини між позивачем та відповідачем щодо винаймання спірного житла відсутні, а подальша реєстрація відповідача в належному позивачу будинку створює перешкоди у реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При вирішенні позову в частині вимог до відповідача [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] добровільно знялися з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , та з 03 жовтня 2019 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні достатні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] та неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, приймаючи до уваги вимоги позивача, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, судовий збір, понесений позивачем при зверненні до суду у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача.

Outcome: partial