Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 16.02.2015 року мотивуючи тим, що [PERSON], 21.06.2013 року близько 18 год.30 хв., керуючи автомобілем [NUMBER], в м. Біла Церква Київської області, порушив пункти 1.2,1.5,2.3 ( б),10.5,11.3 Правил дорожнього руху України ( далі ПДР) і допустив зіткнення з мотоциклом «МТ 1036» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON], внаслідок чого водій мотоцикла отримав тілесні ушкодження у виді відкритого багатоуламкового перелому кісток лівої гомілки та після травматичної ішемії лівої нижньої кінцівки з формуванням сухої гангрени нижнього відділу лівої гомілки з послідуючою ампутацією гомілки лівої нижньої кінцівки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію як небезпечні для життя. Дії водія [PERSON], який порушив ПДР знаходяться у прямому причинному звязку із даною дорожньо транспортною пригодою ( далі ДТП) та наслідками, які настали для потерпілого. Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.12.2013 року [PERSON] визнано винним у вчинені тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням на 3 роки права керування транспортними засобами, із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України, та вирішено стягнути з [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. та 29303,13 грн. матеріальних збитків, повязаних з витратами на лікування, на проїзд до лікувальних закладів, на придбання індивідуального протезу, на переобладнання автомобіля на ручне керування та вартість побитого під час ДТП мотоцикла. Із зазначеної суми [PERSON] добровільно відшкодував 59 500 грн., а інша, більша частина, залишається тривалий час невідшкодованою. В зв'язку з отриманими травмами після ДТП позивач перебував у період з 21.06.2013 року по 23.06.2013 року на лікуванні у хірургічному відділенні Білоцерківської міської лікарні № 2, після чого був переведений для послідуючого лікування на період з 25.06.2013 року по 19.07.2013 року до ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» м. Київ, де йому була проведена ампутація гомілки лівої нижньої кінцівки. Внаслідок скоєної [PERSON] ДТП та відповідного вчиненого ним кримінального правопорушення, він, [PERSON], отримав ІІІ групу інвалідності довічно. Цивільна відповідальність [PERSON], відповідно до страхового полісу АЕ № 0374709 від 30.11.2012 року застрахована в АТ «Страхова група ТАС», в період з 01.12.2012 року по 30.11.2013 року , код страховки 078, з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю та здоров'ю потерпілого 100 000,00 грн. та за шкоду заподіяну майну потерпілого 50 000 грн., із нульовою франшизою. Тому, за договором страхування страхова компанія зобовязана здійснити страхові виплати в межах зазначених лімітів. 29.05.2014 року він, [PERSON], подав до страхової компанії дві заяви від 20.05.2014 року ( одна на бланку встановленого зразка, друга розширена, складена власноручно) про страхове відшкодування до центрального офісу АТ «Страхова група ТАС», які зареєстровані за вхідними номерами 3129 та 3130, та надав всі необхідні документи для отримання страхового відшкодування. Страховою компанією його справі було присвоєно № 19909/40/2013/53. Після чого він та його представник неодноразово звертались до відповідача з заявами про отримання виплати суми страхового відшкодування, однак жодної письмової відповіді не було отримано. Лише на початку 2015 року, коли він в черговий раз зателефонував у страхову компанію, її представником було повідомлено, що йому відмовлено у страховій виплаті без повідомлення причин такої відмови. Позивач просить стягнути з АТ «Страхова група ТАС» на свою користь 13 764 грн. шкоди, повязаної зі стійкою втратою працездатності потерпілим ( регламентна виплата) як інваліду ІІІ групи; 5 000 грн. моральної шкоди, яка виникла в звязку із злісним ухиленням відповідача від здійснення страхової виплати в звязку з чим він вимушений був збирати велику кількість документів, звертатись за юридичною допомогою, завертатись неодноразово до страховика, що позначилось на його душевному стані та самопочутті, крім того, внаслідок каліцтва переживає моральні страждання викликані з вимушеною зміною укладу та ритму життя, постійною загрозою втрати роботи, тощо; 2593,18 грн. пеня за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика; 2626,96 грн. інфляційних витрат та 279,15 грн. - 3 % річних від простроченої суми згідно ст. ст. 536, 625 ЦК України; 5846,00 грн. - витрати на правову допомогу, а всього 30 109.29 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, 05.08.2015 року подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з АТ «Страхова група ТАС» на свою користь 13 764 грн. шкоди, повязаної зі стійкою втратою працездатності потерпілим ( регламентна виплата) як інваліду ІІІ групи; 5 000 грн. моральної шкоди 2593,18 грн. пеня за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика; 2626,96 грн. інфляційних витрат та 279,15 грн. - 3 % річних від простроченої суми; 5846,00 грн. - витрати на правову допомогу; 82 770,00 грн. втрачений заробіток внаслідок отриманого каліцтва; 590,93 грн. витрати на проведення комісійної судово- медичної експертизи, всього 113 470,00 грн. Представник позивача, адвокат за договором, [PERSON] в судовому засіданні позов та заяву про уточнення позовних вимог підтримав та зазначив, що позивач перебуває на обліку в УПФ та отримує пенсію по інвалідності, що є наслідком ДТП. Згідно п.2 ст.26 ЗУ «ПОСЦПВВНТЗ» нарахована сума 13 764 грн., а 82770 грн. відповідно до ч.1 ст. 1197 ЦК України, оскільки позивач до ДТП працював, отримував дохід, а внаслідок ушкоджень працювати не має можливості, має стійку втрату працездатності із встановленою ІІІ групою інвалідності. Інфляційні втрати нараховані внаслідок того, що страхова компанія повинна була виплатити регламентну виплату протягом 90 днів до 19.08.2014 року, а не виплатила по даний час, Позивач мав бажання вдосконалити протез, але не має відповідних коштів. Представник відповідача, Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», за довіреністю у справі, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав до суду письмові заперечення проти позову та зазначив, що позов складено без врахування положень ЗУ «ПОСЦПВВНТЗ» яка діяла на момент укладення договору страхування, розрахунки регламентної виплати здійснено без врахування отриманої позивачем пенсії. Згідно із ст. 33 зазначеного закону [PERSON] не повідомив страхову компанію протягом 3 днів, отже прийняв на себе відповідальність за ДТП, що встановлено вироком суду. Моральна шкода стягнута вироком суду, тому позивач не може вимагати повторного її стягнення. Вимоги щодо стягнення 82770 грн. відповідно до ч.1 ст. 1197 ЦК України дублюються вимогою про стягнення 13 764 грн. шкоди, повязаної зі стійкою втратою працездатності потерпілим ( регламентна виплата) як інваліду ІІІ групи. В даному випадку підлягає застосуванню спеціальний закон, а саме: ЗУ «ПОСЦПВВНТЗ». Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, на попередньому судовому засіданні позов підтримав. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовуються в повному обсязі особою, яка її завдала. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 ЦК України. Так моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо, зокрема, шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Як встановлено ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка визначає підстави звільнення від доказування. Такими обставинами, зокрема, є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 21.06.2013 року близько 18 год.30 хв. [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], в м. Біла Церква Київської області, порушив пункти 1.2,1.5,2.3 ( б),10.5,11.3 ПДР і допустив зіткнення з мотоциклом «МТ 1036» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON], внаслідок чого водій мотоцикла отримав тілесні ушкодження у виді відкритого багатоуламкового перелому обох кісток лівої гомілки в області діафіза, розчавлення м'яких тканин і розповсюдженого відшарування шкіри в проекції перелому кісток лівої гомілки та післятравматичної ішемії лівої нижньої кінцівки з формуванням сухої гангрени нижнього відділу лівої гомілки з послідуючою ампутацією гомілки лівої нижньої кінцівки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію - як небезпечні для життя. Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.12.2013 року, який набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням на 3 роки права керування транспортними засобами. На підставі ст.ст. 75,76 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням та іспитовим строком три роки, зобовязавши обвинуваченого не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу контролюючих органів, повідомляти вказані органи про зміну постійного місця проживання та регулярно зявлятись на реєстрацію. Цивільний позов потерпілого [PERSON] щодо відшкодування завданих внаслідок злочину збитків задоволено та стягнуто з [PERSON] на його користь 229 303 грн. 13 коп. в рахунок відшкодування завданих збитків: 29 303 грн. 13 коп. - матеріальних, повязаних з витратами на лікування, на проїзд до лікувальних закладів, на придбання індивідуального протезу, на переобладнання його автомобіля на ручне керування, вартістю розбитого під час ДТП мотоцикла та 200 000 грн. - моральних, повязаних фізичними та моральними стражданнями, які він пережив і продовжує переживати, з каліцтвом, порушенням та вимушеною зміною способу і ритму життя, загрозою втрати роботи. Зазначені обставини підтверджено матеріалами справи ( а.с.13-15) та не заперечуються сторонами. Отже, протиправна поведінка [PERSON], його вина та причинний зв'язок між протиправною поведінкою та настанням наслідків у виді збитків доведено вироком суду. До спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961 ІV, в редакції від 18.11.2012 року, яка діяла на момент укладення договору страхування ( далі Закон № 1961 ІV). Закон № 1961 ІV регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. П. 2.1. зазначеного Закону передбачено, що відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України інормативно- правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Наведена позивачем редакція Закону № 1961 ІV, яка набрала чинності 04.02.2013 року, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 05.07.2012 року № 5090- VІ в даному випадку не підлягає до застосування, оскільки в п. 2 Прикінцевих та перехідних положень цього закону передбачено, що його норми не застосовуються до договорів обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладених до набрання чинності цим Законом. Відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. Судом встановлено, що 30.11.2012 року між ПАТ «Страхова група «ТАС» ( страховик) та [PERSON] ( страхувальник) було укладено договір страхування, Поліс обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/0374709, згідно якого застраховано цивільно правову відповідальність страхувальника за шкоду заподіяну здоровю та майну потерпілих при експлуатації транспортного засобу «ГАЗ 3302-414», д.н.з. [NUMBER] ( а.с.16). Як зазначено вище, 21.06.2013 року сталась ДТП за участю транспортного засобу «ГАЗ 3302-414», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та мотоцикла «МТ 1036» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Згідно з п. 22.1 Закону № 1961 ІV, при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. ( п.22.3 Закону № 1961 ІV). Відповідно до п. 9.3 Закону № 1961 ІV, розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоровю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Згідно з договором страхування № АЕ/0374709 ( а.с.16), ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоровю встановлений у 100 000 грн. Отже, ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну життю і здоровю потерпілого становить 5000 грн., а в іншій частині моральну шкоду має відшкодовувати особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Згідно ч.5 ст.23,ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово. Позивач скористався своїм правом на предявлення позову про відшкодування моральної шкоди в кримінальній справі, його позов задоволено вищезазначеним вироком, стягнуто на його користь моральну шкоду з винної у скоєнні ДТП особи - [PERSON] в розмірі 200 000 грн., більшому ніж встановлений ліміт відповідальності страховика - Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС». Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях ВСУ « 6-28008св10 від 13.07.2011 року та рішення ВССУ № 6-27128св11 від 11.04.2012 року). Позивач заявляє вимоги про стягнення шкоди, повязаної зі стійкою втратою працездатності потерпілим ( регламентна виплата) як інваліду ІІІ групи в розмірі 13 764 грн. згідно ст. 26 Закону № 1961 ІV та 82 770,00 грн. втрачений заробіток внаслідок отриманого каліцтва згідно ч.1 ст.1197 ЦК України. Відповідно до ст. 26.1 Закону № 1961 ІV, у зв'язку із стійкою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються доходи, не отримані потерпілим у результаті стійкої втрати потерпілим працездатності (інвалідності), які не відшкодовуються за рахунок іншого обов'язкового виду страхування. Потерпілим, які на момент настання страхового випадку не одержували доходів, у зв'язку із стійкою втратою працездатності відшкодовуються витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням та доглядом у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів ( п. 26.5. Закону № 1961 ІV). Згідно з витягу із наказу від 01.08.2011 року № 62-к ( а.с.24), позивач [PERSON] був прийнятий на роботу майстром ремонтно механічного цеху та згідно довідки про доходи № 3 від 10.02.2015 року ( а.с.25) загальна сума його доходу за період з 01.06.2012 року по 31.05.2013 року становила 44216,68 грн. Позивач в зв'язку з отриманими травмами після ДТП перебував у період з 21.06.2013 року по 23.06.2013 року на лікуванні у хірургічному відділенні Білоцерківської міської лікарні № 2, після чого був переведений для послідуючого лікування на період з 25.06.2013 року по 19.07.2013 року до ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» м. Київ, де йому була проведена ампутація гомілки лівої нижньої кінцівки, що підтверджено виписками з медичної карти стаціонарного хворого ( а.с.26 -27). Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК сер. КИО -1 від 08.10.2013 року ( а.с.28), [PERSON] була встановлена третя група інвалідності в звязку з загальним захворюванням з ураженням опорно - рухового апарату в наслідок ДТП довічно, з протипоказанням праці із значними фізичними навантаженнями. Відповідно до висновку експерта № 1/к від 03.06.2015 року ( а.с.83-86), виконаного на підставі ухвали суду від 01.04.2015 року про призначення комісійної судово медичної експертизи, за станом здоровя втрата загальної працездатності [PERSON] становить 55 %. Згідно довідки № 2726/07 від 25.07.2014 року та індивідуальної відомості про застраховану особу ( а.с.62,63), позивач перебуває на обліку управління Пенсійного фонду України в м. Біла Церква Київської області та отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання ( інвалід ІІІ групи) в розмірі 949,00 грн. Отже, доходи втрачені позивачем в результаті стійкої втрати працездатності, а саме інвалідності ІІІ групи, відшкодовуються за рахунок загальнообовязкового державного пенсійного страхування, та за вирахуванням якого, втрачений заробіток [PERSON] за період з жовтня 2013 року по липень 2015 року становить 52420,50 грн. П.2.1 Закону № 1961 ІV передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відповідно до ч.2 ст. 999 ЦК України, передбачено, що до відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Отже, у спорах повязаних з відшкодуванням шкоди за договорами обовязкового страхування цивільно правові відповідальності власників наземних транспортних засобів застосуванню підлягає спеціальний Закон, який є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у даних правовідносинах. Заявлені позивачем зазначені вимоги дублються, оскільки і ст.26 Закону № 1961 ІV і ч.1 ст.1197 ЦК України передбачено відшкодуванням шкоди повязаної зі стійкою втратою працездатності. Відповідно до ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника ( його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта ( аварійного сертифіката). Страховик має право відмовитись від здійснення страхової виплати у разі: несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку.( п.5 ч.1 ст.991 ЦК України). Згідно з п.5 ч.1 ст. 989 ЦК України, на страхувальника покладено обовязок повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором. Враховуючи положення ст. 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Відповідно до ст. 33 Закону № 1961 ІV, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Як встановлено в судовому засіданні позивач, як водій транспортного засобу, причетного до ДТП, звернувся до страховика із заявою про страхове відшкодування 29.05.2014 року ( а.с.17). Відповідач листом від 25.12.2014 року за № 10145 ( а.с.61) відмовив позивачу у здійсненні страхового відшкодування згідно п. 37.1.3 Закону № 1961 ІV, а саме: невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників. В ході судового розгляду провадження у кримінальній справі у якості співвідповідача за цивільним позовом потерпілого було залучено приватне акціонерне товариство «Страхова Група «ТАС», однак, як встановлено в судовому засіданні, цивільний позивач (потерпілий [PERSON]) після ДТП не виконав вимог п.п. 35.1 та 35.2 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-ІV, в редакції від 18.11.2012 року, і не подав своєчасно страховику заяву про страхове відшкодування та не подав відповідних документів, перелік яких визначений Законом. Відповідно до положень Закону, у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обовязку письмового надання страховику, з яким укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. За таких обставин обовязок по відшкодуванню збитків, спричинених потерпілому вказаною ДТП, покладається в повному обсязі на обвинуваченого [PERSON] ( а.с.14). В п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 24.12.2010 року у справі № 6-1цс10. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення страхового відшкодування та похідних вимог з товариства «Страхова група «ТАС» не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed