Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів, третя особа [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , яка мешкає з нею та знаходиться на її матеріальному утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, вихованням дитини не займається. У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання спільної дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Ухвалою судді від 02 листопада 2020 року дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що підтримує свої позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно, належним чином. Причини неявки суду не відомі. Надала письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що остання заперечує проти задоволення позовних вимог. Заперечуючи проти позовних вимог, третя особа посилається на те, що позивач вводить суд в оману зазначаючи про те, що відповідач добровільно не надає допомогу на утримання дитини, оскільки позивач та відповідач проживають разом за однією адресою, ведуть спільне господарство, що підтверджується довідкою про склад сім`ї. Також третя особа зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин того, що відповідач дійсно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, що на її думку є зловживанням права щодо звернення до суду з вказаним позовом. Крім того третьою особою зазначено, що відповідач має перед нею значну заборгованість по сплаті аліментів по рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23.03.2020 року і тому вона вважає, що метою подання цього позову є зменшення в подальшому розміру аліментів за вищевказаним рішенням. Згідно ч.4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований виконкомом Білозерської міської ради міста Добропілля Донецької області 10.02.2001 року. Від спільного подружнього життя сторони мають малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження останнього. В свідоцтві про народження батьками [PERSON] значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). Факт проживання дитини з позивачем відповідачем не оспорювався та підтверджується довідкою про склад сім`ї, яка видана відділом реєстрації Добропільської міської ради 12.08.2020 року за № 1935, яка свідчить, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом зі своєю матірью [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Крім того факт не надання добровільної допомоги на утримання малолітнього [PERSON] відповідачем також не оспорювався. Згідно ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В силу ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітної дитини є обгрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому суд зазначає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Що стосується пояснень третьої особи, викладених в обґрунтування необхідності відмови в задоволенні позову, то суд до вказаних пояснень відноситься критично виходячи з такого. Так, заперечуючи проти позовних вимог третя особа [PERSON] вказувала на те, що відповідач [PERSON] є батьком їх дитини [PERSON] , на утримання якої сплачує аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку. При цьому, [PERSON] не підтвердила свої доводи належними та допустимими доказами, а саме не надала суду підтверджуючих доказів батьківства відповідача. В той же час, суд з власної ініціативи, враховуючи те, що та обставина, що відповідач має на утриманні доньку [PERSON] , 2018 року народження, має значення для всебічного та повного розгляду справи, шляхом повного доступу до ЄРСР, встановив, що дійсно рішенням Добропільського міськрайонного суду від 23.03.2020 року по справі № 240/672/18 встановлений факт батьківства [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] , [INFO] . Цим же рішенням з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 27 вересня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Таким чином в судовому засіданні достовірно встановлено те, що відповідач є батьком двох малолітніх дітей, а саме сина [PERSON] та доньки [PERSON] , яких, відповідно до норм Сімейного кодексу України, повинен утримувати до досягнення ними повноліття. При цьому суд також звертає увагу на те, що батьки, які мають декількох дітей, повинні виконувати свої батьківські обов`язки виходячи з рівності прав дітей. І тому утримання однієї дитини не може залежати від розміру утримання іншої дитини. Факт відсутності надання добровільної допомоги відповідачем позивачу на утримання малолітного сина [PERSON] , в судовому засіданні спростований не був. Крім того, сам факт реєстрації позивача, відповідача та їх неповнолітньої дитини за однією адресою не свідчить про безумовне утримання відповідачем своєї неповнолітньої дитини. Доводи третьої особи про те, що метою подання цього позову є зменшення в подальшому розміру аліментів за вищевказаним рішенням суд вважає неспроможними, оскільки вказане, на думку суду, є лише припущенням останньої. Слід зауважити, що статтею 192 СК України передбачена можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, зміна розміру раніше встановлених аліментів є правом особи, яка їх сплачує, що передбачено діючим законодавством. Враховуючи наведене, суд вважає, що стягнення з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] , 2016 року народження, на користь позивача, жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси третьої особи. Згідно ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду 15.10.2020 року. Тому аліменти повинні бути стягнуті саме з цієї дати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 840,80 грн., оскільки позивачку при зверненні до суду з позовом було звільнено від сплати судового збору на підставі ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: approved