Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 09 лютого 2016 року відповідач отримала від позивача в борг грошові кошти в сумі 6000 гривень із зобов'язанням повернути вказану суму в строк до 01 березня 2016 року, що підтверджується борговою розпискою, підписаною відповідачем власноруч і виданою позивачу при передачі грошей. Вказані обставини свідчать про те, що між позивачем та відповідачем фактично укладено договір позики, оскільки при передачі позивачем грошей відповідачу дотримані вимоги ст.ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладено у письмовій формі у вигляді боргової розписки. Станом на 29 грудня 2016 року відповідач позивачу гроші в сумі 6000 гривень не повернула, добровільно виконати зобов'язання за договором позики (повернути грошові кошти) не бажає, при останній зустрічі з позивачем заявила про те, що борг повертати не збирається, оскільки не має такої можливості. Окрім основної суми боргу за договором позики позивач також просить стягнути індекс інфляції в сумі 150 гривень та 3% річних за прострочення від суми простроченого платежу в сумі 822,38 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, зазначив, що свідків факту передачі ним відповідачу грошових коштів в сумі 6000 гривень та написання відповідачем боргової розписки немає, оскільки все це відбувалось в його машині. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Так, вона дійсно писала боргову розписку на ім'я позивача, але жодних грошових коштів вона не отримувала від нього, зазначила, що позивач, будучи безоплатним захисником за призначенням її чоловіка у кримінальному провадженні, сказав їй написати вищевказану боргову розписку на суму 6000 гривень, що вона і зробила. Чому вона погодилась написати боргову розписку, якщо не отримувала жодних грошових коштів від позивача, [PERSON] пояснити не змогла. Доказів на підтвердження своїх доводів суду не надала. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. З наданого позивачем в судовому засіданні оригіналу боргової розписки [PERSON] від 09 лютого 2016 року вбачається, що остання надала вказану боргову розписку [PERSON] про те, що вона отримала від нього в борг грошові кошти в сумі 6000 гривень, які зобов'язується повернути у тій же сумі в строк до 01 березня 2016 року (а.с. 20). Вказана боргова розписка написана відповідачем власноручно, що підтверджено нею в судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди… Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка позичальника є борговим документом, який підтверджує укладення договору позики, а також підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс13 та від 21 грудня 2016 року по справі № 444/2909/15-ц. З оглянутого в судовому засіданні оригіналу розписки вбачається, що 09 лютого 2016 року [PERSON] отримала позику в громадянина [PERSON] в сумі 6000 (шість тисяч) гривень, які зобов'язується повернути до 01 березня 2016 року. Таким чином, надана [PERSON] розписка про отримання [PERSON] позики підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань, а також факт передачі грошової суми позичальнику. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За договором позики на позикодавця покладається обов'язок при прийнятті виконання зобов'язання (при поверненні позики) видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини), або повернути йому борговий документ, або в разі неможливості повернення (наприклад, коли він втрачений) такого документа вказати про це у виданій розписці. У свою чергу позичальник (боржник) має право затримати виконання зобов'язання, якщо борговий документ позикодавець не повертає (ч. 4 ст. 545 ЦК). І навпаки, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку (ч. 3 ст. 545 ЦК). На підставі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не отримувала грошові кошти від позивача в сумі 6000 гривень за борговою розпискою від 09 лютого 2016 року, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором позики. Окрім цього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення витрат від інфляції в розмірі 822,38 грн. та 3% річних за прострочення сплати грошових коштів у розмірі 150 грн. підлягають задоволенню, оскільки вищевказана сума боргу підтверджена під час судового засідання належними письмовими доказами викладеними вище, які не мають протиріччя та передбачені діючим законодавством України викладеним вище у рішенні. При розрахуванні суми 3% річних суд виходив з наступного розрахунку: кількість днів прострочення з 01 березня 2016 року по 29 грудня 2016 року складає 304 дня, а сума заборгованості - 6000 грн., при цьому сума 3% річних розраховується за формулою: 6000 грн. (сума заборгованості) * 3% річних ? 100 * 304 прострочених календарних днів ? 365 календарних днів у році = 150 грн. 00 коп. Розраховуючи втрати, пов'язані з інфляцією, суд виходив з наступної формули: (6000 грн. * ((101:100) * (103,5:100) * (100,1:100) * (101,8:100) * (102,8:100) * (101,8:100) * (100,9:100)) - 6000 грн. = 822 грн. 38 коп., де 6000 грн. - сума заборгованості, а 101; 103,5; 100,1; 101,8; 102,8; 101,8; 100,9 - індекс інфляції за березень, квітень, травень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики в сумі 6000 грн., інфляційні втрати у сумі 822,38 грн. та три відсотка річних - 150 грн. Крім того, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 гривень.

Outcome: approved