Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Після уточнення позовних вимог просить скасувати пункт 1, пункт 9.4 рішення виконкому № 109 від 18.03.2013 року , п.45 додатка 1 до вказаного рішення, визнати незаконними дії відповідача щодо виселення його з сім'єю з кімнати [ADDRESS], визнати за ним право на першочергове забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання, зобов'язати відповідача видати на його ім'я ордер на жиле приміщення - квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що на початку 2010 року він звернувся до директора БУ КЕЧ ( МК ВЖРЕП № 3) [PERSON] з проханням надати йому із сім'єю приміщення у гуртожитку для проживання. Останнім був наданий дозвіл на отримання кімнати в гуртожитку, після чого він вселився та 19.02.2010 року він зареєструвався за адресою проживання з членами сім'ї. Звертався до МК ВЖРЕП № 3 про отримання ордера на кімнату у гуртожитку, але було повідомлено. 19.06.2013 року звернувся до виконкому з письмовою заявою про видачу ордера на кімнату у гуртожитку [ADDRESS], але також було відмовлено на підставі рішення № 109 від 18.03.2013 року. Вважає, що відповідно до ст.132-2 ЖК України має право на першочергове забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання, оскільки має неповнолітню дитину, в сім'ї працює лише його дружина та сукупний дохід сім'ї не дозволяє наймати житло. Іншого житла не має. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала з зазначених в заяві підстав, суду пояснила, що ані позивач, ані його дружина не працювали в МК ВЖРЕП № 3, не мали відношення до військової служби, але вселилися в кімнату у гуртожитку з дозволу директора домоуправління, проживають на законних підставах, зареєстровані за адресою проживання, сплачують комунальні послуги. Пункти 1, 9.4, п.45 додатка рішення виконкому № 109 від 18.03.2013 року порушує права позивача на першочергове отримання житла у житловому фонді для тимчасового проживання, оскільки в сім'ї позивача є неповнолітня дитина, іншого житла сім'я не має. Представник відповідача проти позову заперечив, мотивуючи тим, що позивач вселився в гуртожиток незаконно, за усною згодою директора ЖЕК [PERSON], ордера на вселення не отримав, не був військовослужбовцем та в ЖЕК № 3 не працював. Гуртожиток по [ADDRESS] був переданий у власність територіальної громади і саме відповідач мав право надавати згоду та видавати ордери на вселення, ЖЕК був балансоутримувачем гуртожитку і не наділений такими повноваженнями. Рішенням № 109 права позивача не порушуються, оскільки жодних дій щодо виселенню позивача виконком не вчиняв. Позивач на квартирному обліку в Бердичівському міськвиконкомі як особа, що потребує забезпечення житлом, не перебуває . Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно з паспортом громадян України [PERSON], його дружини - [PERSON] та довідки - витягу з домової книги від 30.05.2013 року позивач, його дружина та неповнолітній син, [INFO], зареєстровані та проживають по [ADDRESS] з 19.02.2010 року. (а.с.5,6,14) Гуртожиток по [ADDRESS] був прийнятий до комунальної власності територіальної громади м.Бердичева згідно з рішенням № 199 від 22.03.2007 року 10 сесії 15 скликання Бердичівської міської ради (а.с.58,59), з 2.07.2007 року переданий на баланс МК ВЖРЕП № 3(а.с.66,67,69,70,71). Рішенням виконкому Бердичівської міської ради № 109 від 18.03.2013 року гуртожиток по [ADDRESS] визнано житловим фондом для тимчасового проживання (п.2 рішення), рішення є чинним. Відповідно до п.9.4 у разі відмови добровільно звільнити займані приміщення мешканцями, не включеними до додатків 3,4, здійснити процедуру їх виселення з гуртожитків за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно до вимог чинного законодавства України. В додатку № 1 до цього рішення міститься список мешканців, які підлягають виселенню, під № 45 зазначений позивач, його дружина та дитина.(а.с.7-9) Позивач та його дружина не мали відношення до військової служби, не працювали в МК ВЖРЕП № 3, вселилися у гуртожиток по [ADDRESS] з усного дозволу директора ЖЕК - [PERSON] без отримання ордера, зареєстровані за місцем проживання з 19.02.2010 року. Дані факти сторонами не заперечуються. Свідок [PERSON] суду пояснив, що гуртожиток по [ADDRESS] перебував на балансі КЕЧ, потім ЖЕК № 3, особи писали заяву на вселення, їм відкривали особовий рахунок для сплати за комунальні послуги, ордер або інший документ на вселення не видавався. В гуртожиток вселялися військовослужбовці та працівники КЕЧ, чому вселився позивач пояснити не може. Свідок [PERSON] пояснила, що працювала завідувачем гуртожитком, [PERSON] вселився за усним наказом [PERSON], проживає з жінкою та дитиною з лютого 2010 року. Ордерів в той час нікому не видавали. Таким чином, позивач із сім'єю в 2010 році вселився в кімнату у гуртожитку по [ADDRESS], статус якого відповідно до рішення виконкому № 109 від 18.03.2013 року змінено на житловий фонд для тимчасового проживання. Відповідно до статті 132-1 Житлового кодексу України до жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відносяться жилі приміщення, пристосовані для тимчасового проживання громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому цим Кодексом. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання також надаються біженцям та громадянам, які вимушені залишити жиле приміщення внаслідок його аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують стану та безпеці відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому законом. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відносяться до спеціалізованих жилих приміщень, які повинні відповідати санітарним та технічним вимогам. Жила площа в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання надається за нормами, встановленими для проживання громадян у гуртожитках. Згідно із статтею 132- 2 жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім'ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку. Формування фондів житла для тимчасового проживання здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни, яким надане жиле приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ цього жилого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти в нього інших мешканців. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності мешканця цього приміщення набути альтернативне місце проживання. Підставами для дострокового припинення права громадянина на користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання є: надання громадянину або придбання ним іншого жилого приміщення; підвищення доходів громадянина до рівня, який дозволяє йому укласти договір найму іншого жилого приміщення; порушення громадянином правил користування жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання; приведення мешканцем жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання у непридатність для його використання; інші підстави, встановлені законом. Порядок надання та користування жилою площею в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання встановлюється Кабінетом Міністрів України. Отже, вказані норми Житлового кодексу України розповсюджуються виключно на окремі випадки, передбачені законом, за умови настання яких, держава має забезпечити громадянам право на житло, передбачене статтею 47 Конституції України. Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004, № 422 затверджено Порядок формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядок надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання. Згідно з п.п.1,2 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання (далі по змісту Порядок) цей Порядок поширюється на громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання, у зв'язку з чим їм надаються житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання. Першочергове право на забезпечення житловим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім'ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку. Житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (п.3 Порядку). Умови взяття на облік громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання визначені п.7 Порядку, згідно з яким громадяни подають до міської ради заяву з підписами усіх повнолітніх членів сім'ї. До заяви додаються: копії документів, що посвідчують особу заявника; довідка про склад сім'ї; копії документів про підтвердження набуття першочергового права на забезпечення житловим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання (сім'ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку); довідки про дохід усіх членів сім'ї; довідка бюро технічної інвентаризації про відсутність у громадянина іншого житла для проживання за місцем отримання житла з фонду житла для тимчасового проживання, а у разі прибуття громадянина з іншого регіону - зазначена довідка з попереднього місця проживання. За наслідками розгляду такої заяви виконкомом відповідної ради приймається рішення та видається ордер(п.п.11-15 Порядку). 19.06.2013 року позивач звернувся з заявою до міського голови Бердичівської міської ради про видачу йому ордера на квартиру [ADDRESS]. Заяви про взяття його на облік громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання та відповідними до Порядку документами, не подавав. На час розгляду справи судом позивач на обліку для отримання житла з фонду для тимчасового проживання не перебуває. Відповідно до ст.3 ЦПК України судовому захисту підлягає невизнане, оспорене чи порушене право. Доводи позивача про порушення відповідачем його права на першочергове забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання, видачу ордера на зайняте ним житлове приміщення - квартиру [ADDRESS], суперечить вимогам ст.ст.132-1,132-2 ЖК України , п.п.3,7,11-15 Порядку. Законність вселення та проживання позивача в кімнаті [ADDRESS] в судовому порядку не оспорюється. Відповідно до ст.15 Житлового кодексу УРСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті здійснюєть управління житловим фондом місцевих Рад. Позивач вважає дії відповідача по його виселенню з сім'єю з займаного жилого приміщення неправомірними, просить скасувати п.п.1, 9.4 рішення № 109 та п.45 Додатка 1 до цього рішення як незаконні . Згідно з п.1 рішення виконкому від 18.03.2013 року № 109 запропоновано мешканцям в добровільному порядку здійснити процедуру виселення з жилих приміщень гуртожитків за адресами : [ADDRESS] та [ADDRESS] згідно з Додатком № 1,а п.9.4 передбачає здійснення процедури виселення відповідно до вимог чинного законодавства в разі відмови добровільно звільнити займані приміщення. Під дію цього рішення підпадає сім'я позивача відповідно до п.45 Додатку №1. Відповідно до ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В разі відмови громадян звільнити житло виселення здійснюється на підставі рішення суду (п.22 Порядку ). Статтею 19 Конституції України передбачено обов'язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Виселення полягає у звільненні приміщення від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем не вчинено будь-яких дій щодо виселення сім'ї позивача із займаного житлового приміщення. Рішення № 109 від 18.03.2013 року, зокрема його пункти, що оспорюються позивачем, прийняті в межах повноважень органу місцевого самоврядування та не порушують права позивача. Отже, позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed