Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що 29.02.1996 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу будинку. Договір між сторонами укладено у письмовій формі та зареєстровано на Товарній біржі «Ізумруд-Юг». Сторони виконали умови договору. При укладенні даного договору не було встановлено обов`язковість нотаріального посвідчення договору, у разі його реєстрації на товарній біржі нерухомості. Просить визнати дійсним, реальним та виконаним договір № 475 від 29.02.1996 року купівлі-продажу будинку, зареєстрованого на товарній біржі Ізумруд-Юг», укладений між сторонами. Ухвалою суду від 04.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 26.08.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області витребувано докази, а саме - інвентарну справу. Ухвалою суду від 09.09.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача - адвокат Волкова С.Г. в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відзиву проти позову від відповідача до суду не надходило. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача на слухання справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст.280 ЦПК України. Про заочний розгляд постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнату, яка занесена до протоколу судового засідання. Дослідивши матеріали справи, матеріали інвентарної справи щодо будинку [ADDRESS] , судом встановлено наступне. 29.02.1996 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу. Предметом договору є домоволодіння [ADDRESS] . Договір між сторонами укладено у письмовій формі та зареєстровано на Товарній біржі «Ізумруд-Юг» ук м. Херсоні за №475. У п. 12 договору зазначено, що четвертий екземпляр договору надається для реєстрації у бюро технічної інвентаризації, про що і було зроблено у реєстровій книзі №71 за №12049 06.03.1996 року. Примірник даного правочину міститься в матеріалах інвентарної справи № 10340, а.і.с. 96. На ім`я позивача видавався технічний паспорт на будинок [ADDRESS] 15.04.2021 року. Відповідно до витягу з рішення Суворовської районної ради м. Херсона від 12.09.2003 року за № 137, прийнято в експлуатацію збудовані без дозволу виконкому будівлі за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відмітки в копії паспорта громадянина України серія [NUMBER] , місце реєстрації проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 15.04.1997 року. Наведені обставини свідчать, що сторони правочину виконали його умови. Згідно зі ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ст.241 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Згідно ст.242 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору купівлі-продажу будинку № 475 від 29.02.1996 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст.227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. Отримавши державну реєстрацію в Херсонському міському бюро технічної інвентаризації права власності на домоволодіння [ADDRESS] за позивачами, держава цим самим визнала право власності позивачів на спірний будинок, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання договору № 475 від 29.02.1996 року купівлі-продажу будинку, зареєстрованого на товарній біржі «Ізумруд-Юг» в журналі біржових правочинів за реєстраційним № 475, укладений між [PERSON] (продавець) з одного боку та [PERSON] (покупець) з іншого боку - дійсним. Проте, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання даного правочину реальним та виконаним, оскільки наведені ознаки правочину є складовою частиною дійсності договору, які встановлені судом у своїх висновках. Тому в цій частині позовні вимоги необґрунтовані. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити часткове. Так задоволенню підлягають вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: partial