Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначає, що у червні 2012 він почав працювати в Інституті тваринництва степових районів ім. М.Ф. Іванова «Асканія-Нова» - Національному науковому селекційно-генетичному центрі вівчарства. 03.04.2019 позивач подав директору Інституту «Асканія-Нова» Вдовиченку Ю.В. заяву про розірвання за власною ініціативою трудового договору внаслідок того, що роботодавець, порушує законодавство про працю та колективний договір, про що вказав у поданій заяві. В кінці робочого дня 4 квітня 2019 року відповідач, в особі директора Інституту «Асканія-Нова» Вдовиченка Ю.В., видав йому наказ про його звільнення за статтею 38 КЗпПУ на підставі поданої заяви, таким чином визнавши обґрунтованість поданої позивачем заяви щодо факту порушення відповідачем трудових прав. Зазначив, що згідно статті 44 КЗпПУ, якщо трудовий договір розривається працівником за статтею 38 внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю або колективного договору, тоді роботодавець повинен виплатити працівникові вихідну допомогу у розмірі його тримісячного середнього заробітку. Відповідно до статті 116 КЗпПУ, ця вихідна допомога мала бути виплачена позивачу у день звільнення, а оскільки відповідач не виплатив її в строк, зазначений ст. 116 КЗпПУ, то відповідач, згідно статті 117 КЗпПУ, зобов`язаний виплатити позивачу додатково до вихідної допомоги також і його середній заробіток за період від дня звільнення по день фактичного розрахунку. Враховуючи це, позивач просить стягнути на його користь з відповідача вихідну допомогу згідно статті 44 КЗпПУ в розмірі тримісячного середнього заробітку, при цьому зазначивши суму у розмірі 8781,63 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, згідно статті 117 КЗпПУ, визначивши цю суму шляхом множення середньої зарплати на кількість місяців, що пройдуть з дня звільнення (04.04.2019) до дня постанови судового рішення (згідно попередньої оцінки позивача, ця сума складатиме 17563,26 грн.) та стягнути 63.00 грн. в якості відшкодування судових витрат на подання позову. Ухвалою судді від 05.07.2019 у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. 07.08.2019 відповідачем було надано відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити мотивуючи тим, що з 01.06.2012 позивач почав працювати у відповідача на посаді виконуючого обов`язки наукового співробітника лабораторії технології виробництва і переробки продукції вівчарства, на якій пропрацював до 04.04.2019 на 0,5 тарифної ставки. 25.02.2019 позивач подав заяву про надання щорічної відпустки з 11.03.2019 з подальшими звільненням з займаної посади за власними бажанням, на підставі чого було видано наказ за № 19-К від 04.03.2019 про звільнення позивача з 03.04.2019 року з посади за власним бажанням. 01.04.2019 позивач подав відповідачу заяву від 01.04.2019 про відмову від своєї заяви від 25.02.2019 про його звільнення і скасування наказу № 19-К про звільнення від 01.04.2019. На підставі чого було видано наказ за № 26-К від 02.04.2019 про скасування наказу № 19-К від 04.03.2019 про звільнення позивача, як такого, що не набрав чинності. 03.04.2019 року позивач подав відповідачу заяву про розірвання трудового договору на підставі абзацу 3 ст. 38 КЗпП України з 04.04.2019 у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю та колективного договору. 04.04.2019 відповідачем було видано наказ № 27-К про звільнення позивача з посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, без зазначення абзацу 3, оскільки відсутні порушення з боку відповідача законодавства про працю та колективного договору. Про відсутність порушень вищевказаного законодавства та колективного договору свідчить також заява позивача, яка була подана ще 25.02.2019 про надання щорічної відпустки з подальшим його звільненням з посади за власним бажанням, без посилання на абзац 3 ст. 38 КЗпП України. 04.04.2019 позивачу було видано наказ про його звільнення з посади та виплачені розрахункові при звільнення і видана трудова книжка. З даним наказом позивач ознайомився під розпис та погодився з тим, що його звільнили з посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Заперечень на наказ про своє звільнення позивач не подавав та на наказі про їх не зазначив. Тобто позивач погодився у присутності свідків з тим, що його звільнили на підставі ст. 38 КЗпП України з посади за власним бажанням. Дану обставину також підтверджує те, що позивач не просить в позовній заяві скасувати наказ № 27-К від 04.04.2019 про його звільнення за ст. 38 КЗпП України з посади за власним бажанням. Підстави для виплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку з порушенням законодавства про працю та умов колективного договору відсутні, оскільки відповідача неодноразово перевіряли різні контролюючі органи і дані порушення прав працівників взагалі не були встановлені, про що було відображено в актах перевірки. Підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахункових при звільнення також відсутні, оскільки в день звільнення позивачу були виплачені всі належні йому суми розрахункових. 12.08.2019 позивачем надано відповідь на відзив в якій зазначив наступне, що відповідач стверджує, що оскільки позивач поставив підпис під наказом про його звільнення від 04.04.2019, в якому не зазначався абзац 3 статті 38 КЗпПУ, то це начебто свідчить, що позивач погодився з тим, що порушень закону про працю з боку відповідача не було. Зазначив, що поставив підпис під наказом, тому, що в ньому була зазначена стаття 38 КЗпПУ та підставою для наказу була зазначена заява від 03.04.2019, в якій чітко зазначалось про розірвання трудового договору внаслідок порушення відповідачем законів про працю та умов колективного договору. Використовуючи заяву позивача як підставу для звільнення, відповідач фактично визнав цю заяву та те, що з його боку були порушення трудового законодавства і умов колективного договору. Надане позивачем доповнення до позовної заяви від 18.10.2019 за своєю суттю є доповненням додатковими предметом та підставою первісного позову, що не передбачено та є не припустимим в розумінні ч. 2 та 3 ст. 49 ЦПК України, а тому судом до уваги не беруться. Зазначене також стосується поданої заяви від 03.02.2020 (після закінчення підготовчого засідання), щодо уточнень, а точніше збільшенні наведених у заяві від 18.10.2019 позовних вимог. 03.12.2019 підготовче судове засіданні по вказаній справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні на позові наполягав, просив його задовольнити, представники відповідача Савіцький Р.В. , Новокшанова О.В. та Мирза Н.М. проти позову заперечували, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Судом встановлено, що позивач з 01.06.2012 почав працювати в Інституті тваринництва степових районів ім. М.Ф. Іванова «Асканія-Нова» - Національному науковому селекційно-генетичному центрі вівчарства на посаді виконуючого обов`язки наукового співробітника лабораторії технології виробництва і переробки продукції вівчарства, що підтверджується копією трудової книжки позивача [NUMBER] (а.с.20-26) З 01.03.2015 позивач, на підставі його заяви від 26.02.2015, працював на займаній посаді згідно витягу з Наказу від 27.02.2015 №22-К з встановленим режимом неповного робочого часу тривалістю 4 години на день з 13.00 до 17.00 і оплатою пропорційно відпрацьованого часу (а.с.54). 25.02.2019 позивач подав заяву про надання щорічної відпустки з 11.03.2019 з подальшими звільненням з займаної посади за власними бажанням (а.с.56). На підставі цієї заяви відповідачем було видано наказ за № 19-К від 04.03.2019 про звільнення позивача [PERSON] з 03.04.2019 з посади за власним бажанням (а.с.57). 01.04.2019 позивач подав заяву від 01.04.2019 про відмову від заяви від 25.02.2019 про його звільнення і скасування наказу № 19-К (а.с.58). На підставі цієї заяви відповідачем було видано наказ за № 26-К від 02.04.2019 про скасування наказу № 19-К від 04.03.2019 про звільнення [PERSON] , як такого, що не набрав чинності (а.с.59). Згодом, 03.04.2019 позивач подав заяву про розірвання трудового договору на підставі абзацу 3 ст. 38 КЗпП України з 04.04.2019 у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю та колективного договору (а.с.27-28, 62, 123-124). На що, 04.04.2019 відповідачем було видано наказ № 27-К про звільнення позивача з 04.04.2019 з посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, тобто без визначення частини цієї статті (а.с.29, 61). З пропозиції щодо досудового врегулювання суперечки від 10.06.2019, адресованої директору Інституту тваринництва степових районів ім. М.Ф. Іванова «Асканія-Нова» - Національного наукового селекційно-генетичного центру з вівчарства Вдовиченку Ю.В., вбачається, що позивач намагався врегулювати спір. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Матеріалами справи підтверджено, що позивача [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України без зазначення в трудовій книжці та наказі відповідної частини, тобто представник відповідача наголошував, що також підтверджується копією наказу № 27-К, що його, позивача, було звільнено за власним бажанням, тобто на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а не за ч.3 ст. 38 КЗпП України, яку він вказав у заяві про звільнення. Постанова ВСУ № 6-120цс12 від 31.10.2012 року закріплює правову позицію, відповідно до якої: за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. З наведеного слід дійти висновку, що відповідач, звільняючи позивача, не вправі був самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору, зокрема на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, але звільнивши позивача за ст. 38 КЗпП України без зазначення відповідної частини, тим самим фактично погодився, що трудовий договір з [PERSON] розірваний в наслідок невиконання ним законодавства про працю, про що й було зазначено у заяві позивача. До такої ж думки, у подібних правовідносинах, дійшла і колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в рішенні від 08 липня 2008 року в справі №22ц-1576,2008р.. Так, відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що колективним договором від 2014 року не передбачено виплату зазначених виплат, враховуючи довідку про середньомісячну заробітну плату [PERSON] , до стягнення з відповідача на користь позивач підлягає вихідна допомога в сумі 8474,12 грн., виходячи з наступного. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,- задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Розрахунок содом проведений згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 (далі - Порядку №100). Відповідно до підпункту є) пункту 1 Порядку №100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках виплати вихідної допомоги. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100,- середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку, - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. В абзаці 2 пункту 4 зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Згідно довідки про доходи за №1, [PERSON] , за попередні два місяці, у лютому 2019 відпрацьовано 19 днів та нараховано 2650,03 грн., у березні 2019 - 5 днів та нараховано 684,22 грн.. Вихідна допомога становить 2650,03+684,22 (з/п за останні 2 міс)/24(фактично відпрацьований час)=138,92(середньоденна з/п)?(20+20+21)(робочі дні за останні три міс.)=8474,12 грн., з утриманням з цієї суми встановлених законом податків і зборів. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази про здійснення розрахунку з виплати вихідної допомоги [PERSON] при звільненні та на дату винесення судом рішення, то період затримки розрахунку при звільненні позивача приходить на дату прийняття судом рішення, тобто з 04.04.2019 по 13.02.2020 включно, що становить 215 робочих днів, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 29867.80 грн. (215?138,92), з утриманням з цієї суми встановлених законом податків і зборів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, з огляду на те, що позивач при пред`явленні позову був звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial