Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання незаконними та скасування наказу Генерального директора КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» [PERSON]. № 269 від 30.10.2018р. «Про реорганізацію офтальмологічного відділень № 1 та № 1» (далі наказ № 269) та наказу № 197-к від 01.11.2018р. про переміщення працівників офтальмологічного відділення № 1, № 2 у офтальмонологічне відділення з 01.01.2019р. (далі наказ № 197-к). В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 16.02.2007р. на підставі наказу головного лікаря Львівської обласної клінічної лікарні № 31-к від 16.02.2007р. його прийнято на посаду в.о. завідувача офтальмонологічним відділенням № 2 з 19.02.2007р. з оплатою згідно штатного розпису, а з 13.04.2007р. його переведено на посаду завідувача офтальмонологічним відділенням № 2 з 16.04.2007р. На підставі наказу генерального директора КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» № 269 від 30.10.2018р. проведено реорганізацію офтальмонологічних відділень, а саме з 01.01.2019р. офтальмонологічне відділення № 1 з ліжковим фондом 25 ліжок та офтальмонологічне відділення № 2 з ліжковим фондом 25 ліжок об'єднано у офтальмонологічне відділення із ліжковим фондом 50 ліжок. Вважає такий наказ незаконним, оскільки в дійсності загальна кількість ліжок в профільному напрямку залишається незмінною і відповідно, на підставі цього наказу не відбувається оптимізації ліжкового фонду, а також немає забезпечення оптимального балансу між економічною ефективністю та якістю й своєчасністю надання медичної допомоги населенню. Крім того, відповідно до Положення про офтальмонологічне відділення № 2 Львівської обласної клінічної лікарні, офтальмонологічне відділення № 2 реорганізовується чи ліквідовується наказом головного лікаря, внаслідок чого наказ № 269 виданий неуповноваженою на це особою, що додатково свідчить про його незаконність. На підставі наказу № 269 Генеральний директор КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» видано наказ № 197-к від 01.11.2018р., згідно якого його з 01.01.2019р. переміщено на посаду лікаря-офтальмолога офтальмонологічного відділення з збереженням ставки 1,0. Разом з тим, на підставі наказу № 197-к фактично відбулось переведення, а не переміщення, оскільки змінилось коло трудових обов'язків позивача. Крім того, нова посада є нижче оплачуваною, внаслідок чого також змінились істотні умови праці, про які відповідач зобов'язаний був повідомити не пізніш як за два місяці до їх запровадження. Тому, наказ № 269 та виданий на його підставі наказ № 197-к просить скасувати в судовому порядку. До подання даного позову позивач подав заяву про забезпечення позову, яка задоволена ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 02.01.2019р. і зокрема, в порядку забезпечення позову зупинено дію оскаржуваних наказів. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 15.01.2019р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, місце та час судового засідання. Визначено сторонам та третій особі строк для подання відзиву, відповіді на відзив, письмових заперечень та письмових пояснень щодо позову та відзиву. Відповідач подав відзив на позовну заяву, долучивши копії її направлення іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується, та вважає, що оскаржувані накази винесені з дотриманням вимог чинного законодавства. Зокрема, підприємство відповідача відповідно до статуту самостійно визначає та розробляє свою організаційну структуру, штатний розпис у відповідності до Законів України, яку може змінювати у разі необхідності, тобто ліквідовувати або реорганізовувати наявні структурні підрозділи, або вводити нові структурні підрозділи і види медичної діяльності, а також встановлювати чисельність працівників. Відповідно, наказ № 269 виданий в межах повноважень відповідача, що виключає можливість його скасування, при тому заходи з реорганізації проведені в межах медичної реформи, запровадженої у 2017-2018 роках та торкнулись не лише офтальмонологічних відділень, але й ще дев'яти відділень. Що стосується наказу № 197-к, такий також відповідає вимогам чинного законодавства. Зокрема, після прийняття рішення про реорганізацію, позивача та інших працівників у встановлений законом строк повідомлено про зміну істотних умов праці, а саме про скорочення посади завідувача відділення лікаря-офтальмолога офтальмонологічного відділення. Також відповідач виконав вимоги чинного законодавства щодо працевлаштування позивача, якому було запропоновано посаду лікаря-офтальмолога. Будь-які інші порушення трудового законодавства відсутні, і тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа - Генеральний директор КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» надав письмові пояснення щодо позову, долучивши докази їх направлення іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується з підстав, які викладені відповідачем у відзиві. Просить в задоволенні позову відмовити, а справу розглядати за його відсутності. У відповіді на відзив позивач навів аргументи, які аналогічні мотивам позову. Письмових заперечень щодо відповіді на відзив відповідач не надав. В процесі розгляду даної справи ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.04.2019р. до участі в справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - працівників офтальмонологічних відділень № 1 та № 2, які переміщені на нові посади згідно оскаржуваного наказу № 197-к. Визначено третім особам строк для надання письмових пояснень щодо позову. Письмові пояснення щодо позову надали треті особи [PERSON], [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Проти обґрунтованості позову заперечують з тих же підстав, що і відповідач. Просять в задоволенні позову відмовити, а справу розглядати за їх відсутності. Треті особи [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON]. письмових пояснень щодо позову чи відзиву не надали. Узагальнена позиція сторін та третіх осіб під час розгляду справи. В судовому засіданні позивач, а також його повноважний представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Повноважний представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить в задоволенні позову відмовити. Треті особи [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON] скерували до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позов вважають безпідставним та просять в його задоволенні відмовити. Третя особа [PERSON]. причин неявки не повідомила. Враховуючи те, що [PERSON]. згідно наказу № 30-к від 11.02.2019р. звільнена за власним бажанням, суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності, а також відсутності інших учасників справи які в судове засідання не з'явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі наказу № 31-к від 16.02.2007р. позивач прийнятий на посаду в.о. завідувача офтальмонологічного відділення Львівської обласної клінічної лікарні (а.с.8). Згідно наказу № 69-к від 13.04.2007р. (а.с.9-11) позивач переведений на посаду завідувача офтальмонологічного відділення Львівської обласної клінічної лікарні. На даний час назва лікарні змінена на Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня». На підставі наказу генерального директора КНП ЛОР «ЛОКЛ» [PERSON]. від 30.10.2018р. № 269 (а.с.12-13) з 01.01.2019р. проведено реорганізацію офтальмонологічного відділення № 1 з ліжковим фондом 25 ліжок та офтальмологічне відділення № 2 з ліжковим фондом 25 ліжок у спосіб об'єднання їх у офтальмологічне відділення та встановлення ліжкового фонду - 50 ліжок. При цьому, як зазначено у вступній частині цього наказу, виданий він на виконання наказу МОЗ України від 01.02.2016р. за № 51 «Про затвердження Методики щодо забезпечення стаціонарними лікарняними ліжками у розрахунку на 10 тис. населення», листа МОЗ України від 09.06.2016р. № 19.1-507/14467 щодо покровних планів оптимізації ліжкового фонду закладів охорони здоров'я Львівської області, за результатами слухань у ДОЗ ЛОДА від 12.01.2018р., а також з метою оптимізації діяльності ліжкового фонду лікарні, раціонального використання бюджетних коштів та приміщень. Пунктом 8 зазначеної Методики визначено, що з метою підвищення ефективності використання наявних фінансових, матеріально-технічних та кадрових ресурсів галузі у процесі оптимізації структури ліжкового фонду можливе перепрофілювання існуючих закладів у заклади охорони здоров'я або відповідні профільні структурні підрозділи закладів, які надають медичну допомогу населенню декількох адміністративно-територіальних одиниць, у межах встановленого граничного нормативу забезпечення стаціонарними ліжками. Прийняття таких рішень має бути спрямовано на забезпечення оптимального балансу між економічною ефективністю та якістю й своєчасністю надання медичної допомоги населенню. Частинами другою, третьою статті 64 ГК України передбачено, що функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, тобто, таке право належить виключно роботодавцю, у зв'язку з чим обговорення питання про доцільність проведення скорочення чисельності або штату працівників на підприємствах, в установах, організаціях не входить до компетенції суду. Пунктом 4.7 Розділу 4 Статуту КНП ЛОР «ЛОКЛ» (а.с.69-84) визначено, що підприємство самостійно визначає та розробляє свою організаційну структуру, штатний розпис у відповідності до законів України, яку може змінювати у разі необхідності, тобто ліквідовувати або реорганізовувати наявні структурні підрозділи, або вводити нові структурні підрозділи і види медичної діяльності, а також встановлює чисельність працівників. Зміна організаційної структури підприємства не є підставою для внесення змін до статуту та його перереєстрації. Отже, видаючи наказ № 269 генеральний директор КНП ЛОР «ЛОКЛ» Гичка М.М. діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до чинного законодавства України та Статуту лікарні, що виключає можливість скасування такого наказу. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд під час розгляду цивільної справи № 562/37/17 (постанова від 25.04.2018р.), яку суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України зобов'язаний врахувати, і тому, в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 269 від 30.10.2018р. належить відмовити. Що ж стосується позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 197-к від 01.11.2018р. (а.с.23-36), така підлягає до задоволення частково. Зокрема, зазначеним наказом позивача, а також інших працівників офтальмологічних відділень № 1 та № 2 переміщено з 01.01.2019р. на відповідні посади новоутвореного офтальмологічного відділення. При цьому, позивача, який займав посаду завідувача відділення лікаря-офтальмолога офтальмологічного відділення № 2 переміщено на посаду лікаря-офтальмолога офтальмологічного відділення. Із змісту наказу № 197-к випливає, що по суті, відбулось скорочення лише однієї посади - завідуючого офтальмологічного відділення № 2, тобто посади, яку займав позивач. Після реорганізації завідуючим новоутвореним офтальмологічним відділенням став колишній завідуючий офтальмологічним відділенням № 1. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. За змістом ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні норми частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України, Судова палата у цивільних справах Верховного суду України у постанові № 6-59цс12 від 4 липня 2012 року виклала правовий висновок про те, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки у тому випадку, якщо буде доведено наявність змін в організації виробництва і праці. Аналогічна правова позиція закріплена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України № 6-2748цс15 від 23 березня 2016 року. Як зазначено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», зміни в організації виробництва і праці можуть полягати в раціоналізації робочих місць, введенні нових форм організації праці, у тому числі переході на бригадну форму організації праці і, навпаки, впровадженні передових методів і технологій. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміну істотних умов праці проведено не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна, з урахуванням конкретних обставин, може бути визнана судом неправомірною, з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці. Оскільки в справі яка розглядається відбулось об'єднання двох офтальмологічних відділень з утворенням нового багатопрофільного офтальмологічного відділення з лікарями різного хірургічного профілю, слід вважати встановленням, що на підприємстві відповідача відбулась зміна в організації праці, а оскільки в задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 269 відмовлено - слід вважати встановленим, що така зміна проведена відповідачем правомірно. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Конструкція цієї норми, яка визначає її юридичний зміст свідчить про те, що обов'язок роботодавця щодо надання працівнику переважного права на залишення на роботі зберігається як при скороченні чисельності, так і при скороченні штату працівників. При цьому, під скороченням чисельності працівників слід розуміти зменшення кількості працівників в межах однорідних професій і посад, а під скороченням штату - ліквідацію певних посад, установлених штатним розписом підприємства, в результаті чого працівники, які займали такі посади вивільняються, переводяться або переміщуються. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Під час розгляду цивільної справи № 452/832/16 (постанова від 16.01.2018р.) Верховний Суд зазначив, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Під час розгляду іншої справи № 212/1415/17-ц (постанова від 03.04.2019р.) Верховний Суд вказав, що наявність переважного права має значення, коли звільненню у зв'язку із скороченням підлягають декілька працівників, і роботодавець у такому випадку зобов'язаний враховувати наявність переважного права при працевлаштуванні працівника, чия посада скорочується, та інших працівників, які такого права не мають, але їх посади також скорочуються. Разом з тим, у справі яка розглядається незважаючи на наявність двох однорідних посад, які підлягали скороченню - завідуючих відділеннями № 1 та № 2 та утворення в результаті цього однієї нової аналогічної посади - завідуючого офтальмологічним відділенням, відповідач залишаючи на такій посаді колишнього завідуючого офтальмологічним відділенням № 1, не долучив до матеріалів справи жодного доказу про наявність у останнього переважного перед позивачем права на зайняття цієї посади. По суті, під час процедури реорганізації відбулось скорочення виключно посади позивача, а переведення його на посаду лікаря новоутвореного офтальмологічного відділення є лише виконанням вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України, яка забороняє звільнення без попереднього використання механізму переведення на іншу роботу, однак за наведених вище обставин виконання цієї вимоги проведено з порушенням ст. 42 КЗпП України, яка при скороченні штату працівників зобов'язує роботодавця перевести не будь-якого, а більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду. Крім того, відповідно до 103 КЗпП України, з якою узгоджується положення ч. 3 ст. 32 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 344/2903/14-ц (постанова від 16.01.2018р.) сформулював правовий висновок, згідно якого роз'яснив, що доведення до відома працівника відомостей про запроваджувані істотні зміни в організації та оплаті праці мало бути здійснено в певній формі та в належному порядку, які могли б виключати неоднозначне тлумачення як характеру таких змін, так і обставин про їх повідомлення працівнику. Відповідно до мотивів позову позивач зазначає, що наказ № 197-к був доведений до його відома лише 06.12.2019р., тобто з порушенням двохмісячного строку. На спростування таких доводів представник відповідача надав список працівників офтальмологічного відділення № 2, які ознайомленні з наказом № 269 від 30.10.2018р. (а.с.87) По-перше, такий список не містить дати ознайомлення, що дає можливість неоднозначного тлумачення обставин про їх повідомлення працівнику, а по-друге, ознайомлення з наказом № 269, не може вказувати на виконання вимог ч. 3 ст. 32, ст. 103 КЗпП України, оскільки за змістом наказу № 269 лише проводиться реорганізація офтальмологічних відділень № 1 та № 2, а інформація про безпосередні істотні зміни в організації та оплаті праці для позивача в бік погіршення відображена в наказі № 197-к, доказів про ознайомлення з яким відповідач не надав. Оскільки обов'язок щодо подання таких доказів процесуальним законом покладено на відповідача, за відсутності таких доказів та за відсутності доказів, які б виключали неоднозначне тлумачення обставин повідомлення позивачу про істотні зміни в організації та оплаті праці, суд приходить до висновку, що наказ № 197-к відносно позивача також винесено з порушенням вимог ч. 3 ст. 32, ст. 103 КЗпП України. Таким чином враховуючи, що наказ № 197-к по відношенню до позивача винесений з порушенням вимог трудового законодавства, в цій частині такий підлягає скасуванню в судовому порядку, про що ухвалюється дане рішення. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Оскільки в задоволенні вимоги про скасування наказу № 269 відмовлено, судовий збір в розмірі 768,40 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.2) слід віднести на рахунок позивача. Окрім попереднього розрахунку судових витрат, про який зазначено у відзиві, відповідач всупереч вимогам ч. 8 ст. 141 ЦПК України не подав суду доказів про розмір витрат, які останній сплатив або має сплатити у зв'язку з розглядом справи. Оскільки попередній розрахунок судових витрат не може заміняти собою таких доказів, судові витрати з позивача не підлягають стягненню. На підставі наведеного та

Outcome: partial