Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати формулювання звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку неправильним і таким, що не відповідає дійсності та визнати причиною звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиплатою заробітної плати, тобто за ч.3 ст.38 КЗпП України, зазначивши дату звільнення 20.12.2013 року, стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за неправильне формулювання причин звільнення за період з 20.12.2013 року по день прийняття судом рішення та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. При цьому посилається на те, що його було неправомірно звільнено за п.3 ст.40 КЗпП України, оскільки ним раніше було подано заяву про звільнення 20.12.2013 року у зв'язку з невиплатою заробітної плати. Неправильне формулювання причин звільнення перешкоджає працевлаштуванню позивача та незаконними діями відповідач завдав позивачу моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення по справі в сумі 20414,41 грн. Представник відповідача повторно в судове засідання не з»явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе вирішити спір без участі відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] з 05.01.2011 року працював на посаді заступника начальника Житомирської регіональної філії Державного підприємства «Укрспецзем». 12.12.2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив звільнити його із займаної посади з 16.12.2013 року за згодою сторін і 16.12.2013 року в трудовій книжці позивача було зроблено запис №14 про звільнення його з роботи за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України з посиланням на наказ №17-к від 16.12.2013 року, з яким позивача не було ознайомлено, не видано йому трудову книжку і не проведено остаточного розрахунку, а тому позивач продовжував роботу. 20.12.2013 року запис в трудовій книжці позивача за №14 від 16.12.2013 року про його звільнення було визнано відповідачем недійсним, про що внесено відповідний запис в трудову книжку позивача. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що обов'язок по виплаті заробітної плати є однією з істотних умов трудового договору. Як вбачається з матеріалів справи, перед позивачем рахувалася заборгованість по заробітній платі за жовтень-листопад 2013 року, а тому відповідачем було порушено вимоги ст.115 КЗпП України в частині строків виплати заробітної плати позивачу. Згідно ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. 20.12.2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою про його звільнення із займаної посади за власним бажанням у зв'язку з невиконанням законодавства про працю, умов колективного договору, невиплатою заробітної плати за ч.3 ст.38 КЗпП України з 20.12.2013 року. Розпорядженням відповідача від 23.12.2013 року позивачу було оголошено догану за неналежне виконання службових обов'язків, а наказом №1-К від 24.01.2014 року позивача було звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього керівником підприємства, а також систематичне невиконання правил внутрішнього розпорядку (відсутність на робочому місці без підстав) згідно п.3 ст.40 КЗпП України з 24.01.2014 року про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці позивача. Згідно ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Судом встановлено, що перед позивачем існувала заборгованість по заробітній платі, що є невиконанням відповідачем законодавства про працю. Позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням у зв'язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю, невиплатою заробітної плати з дати, зазначеної ним в заяві, а саме з 20.12.2013 року, що відповідає вимогам ч.3 ст.38 КЗпП України. Разом з тим, позивача було звільнено з роботи не у відповідності до поданої ним заяви, а тому формулювання причини звільнення позивача та дата його звільнення є неправильними, що не тягне за собою поновлення позивача на роботі. Неправильне формулювання причини звільнення позивача, зазначене в його трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню позивача, що є підставою для стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Розрахунок середнього заробітку проведено згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100 з врахуванням часу вимушеного прогулу з 20.12.2013 року по 27.05.2014 року, що складає 20414,41 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року (із змінами) роз»яснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає, що неправильне формулювання відповідачем причин звільнення позивача з роботи перешкоджало його працевлаштуванню майже п»ять місяців, враховує невиплату відповідачем позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який залишається повністю невиплаченим на теперішній час, тривалість часу, протягом якого права позивача є порушеними з вини відповідача, а тому позивачу було завдано моральних страждань, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак заявлений позивачем розмір на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди ним достатньою мірою не підтверджений, а тому суд вважає за можливе частково задовольнити його позов в цій частині і визначає, що на відшкодування моральної шкоди позивача з відповідача підлягає стягненню 300 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial