Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2013р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2013р. позивача було поновлено на роботі на посаді майстра виробничого навчання в Київському професійному ліцеї будівництва і комунального господарства з 02.07.2010р., про що був виданий наказ № 116-к від 24.10.2013р. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014р. на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 95 224,12 грн. з утриманням податків та інших обов'язкових платежів. Наказом від 24.10.2013р. позивач був звільнений з посади майстра виробничого навчання за власним бажанням. Позивач був поновлений на роботі 24.10.2013р., але відповідач провів з ним розрахунок лише по день поновлення на роботі згідно рішення суду від 09.07.2013р., а саме по 09.07.2013р. Крім цього, відповідач після видачі наказів про поновлення на роботі та звільнення з посади віддав копію наказу про звільнення та трудову книжку лише 14.11.2013р., не провівши при цьому повного розрахунку. Позивач просить стягнути з відповідача 60 506,73 грн., що становить середній заробіток за час затримки у виконанні рішення про поновлення його на роботі, 13 492,79 грн.- вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку за звільнення за власним бажанням з підстав невиконання відповідачем законодавства про працю та 50 000,00 грн. моральної шкоди. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували посилаючись на те, що відповідач повністю виконав рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2013р., яке набрало чинності після його перегляду Апеляційний судом м. Києва від 23.10.2013р. та наказом № 116-к поновив на роботі [PERSON] з 02.07.2010р. Оскільки всі розрахунки з позивачем відповідач як державна установа проводить виключно через Державне казначейство на підставі запиту останнього, тому 03.12.2013р. через Управління Державної казначейської служби України Святошинського району м. Києва на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2013р. позивачу було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 32 044,50 грн. та моральну шкоду в сумі 2 000,00 грн. 24.10.2013р. позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням з 24.10.2013р. через неможливість продовжувати роботу у зв'язку з його інвалідністю по зору-є інвалідом 3 гр. по зору, про що позивач надав пенсійне посвідчення № 128532/0217. Відповідно до наказу № 117-к від 24.10.2013р. позивача звільнено за ст. 38 КЗпП України. Даний наказ не скасований та позивачем не оскаржувався. Відповідно до заяви [PERSON] від 14.11.2013р. на його банківський рахунок були перераховані кошти у розмірі 6 014,88 грн.- компенсація за невикористану відпустку у зв'язку зі звільненням за 139 календарних днів. З моменту отримання коштів від позивача жодних претензій до відповідача щодо підстав звільнення, строків і повноти нарахування грошових коштів не надходило. Вимога позивача щодо виплати вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України є безпідставною, оскільки дані виплати проводяться працівникові через припинення трудового договору з підстав, визначених у п.6 ст. 36 та п.п.1,3,6 ст. 40 КЗпП України, а відповідач був звільнений на підставі ст. 38 даного Кодексу. Щодо відшкодування моральної шкоди позивач не надав жодного доказу на підтвердження понесених ним моральних страждань та не наведено обсяг їх заподіяння. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованістю та застосувати позовну давність, оскільки протягом трьох місяців з моменту розрахунку позивач не звертався до суду з приводу порушення його права щодо розрахунку у зв'язку зі звільненням. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2013р. позивача [PERSON] поновлено на посаді майстра виробничого навчання в Київський професійний ліцей будівництва і комунального господарства з 02 липня 2010р. Стягнуто з Київського професійного ліцею будівництва і комунального господарства на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу 32 044,50 грн. та моральну шкоду 2 000,00 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014р. рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2013р. скасовано частково та ухвалено нове, стягнуто з Київського професійного ліцею будівництва і комунального господарства на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 95 224,12 грн. з утриманням із зазначеної суми податків та обов'язкових платежів. Згідно наказу № 117-к від 24.10.2013р. позивача [PERSON] звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпПУ. 14.11.2013р. позивач ознайомився з наказом та отримав його копію, про що зробив відповідну відмітку на наказі. 25.11.2013р. позивач подав заяви про виплату вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 03.07.2014р.позивач подав заяву про перерахунок заробітної плати за період з 09.07.2013р. по 24.10.2013р. в сумі 15 811,89 грн. Згідно довідки від 04.11.2014 року Первинної профспілкової організації з 2009р. по даний час колективний договір в Київському професійному ліцеї будівництва і комунального господарства не укладався. Згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] [PERSON] є інвалідом 3 гр. довічно. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін позивачу після звільнення з посади були перераховані належні до сплати кошти на його особистий рахунок в розмірі 6 014,88 грн. згідно платіжного доручення від 15.11.2013р. Наказ щодо звільнення позивача з займаної посади в судовому порядку не оскаржувався, позивач з ним ознайомлений 14.11.2013р. Рішення суду щодо поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди виконані в повному обсязі. Розрахунок при звільненні був проведений з позивачем повністю в грудні 2013р., а позовну заяву до суду подано 27.08.2014р., тобто з порушенням строків. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем не було доведено порушення відповідачем його трудових прав, що призвели б до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, які б вимагали від нього додаткових зусиль для організації життя, а тому підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди відсутні. Таким чином позовні вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані на законі та не підтверджені матеріалами справи, а відповідно є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed