Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку по заборгованості за заробітною платою, за період з 09.06.2016 року по 18.09.2016 року в розмірі 7901 гривень 60 копійок. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги, та прохав провести стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку відповідачем перед позивачем заробітної плати, за період з 10.06.2016 року по 18.09.2016 року в розмірі 7785 гривень 40 копійок. В обґрунтування зазначив, що він був звільнений з ДП «Барєр» 09.02.2015 року, і на час звільнення відповідач не виконав свої вимоги передбачені ст. 116 КЗпП України, а тому є підстави для застосування ст.117 КЗпП України, в період з 10.06.2016 року, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача що становить 116 гривень 20 копійок. Представник відповідача до залу судового засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В ході судового розгляду не визнав позовні вимоги заявлені [PERSON] та подав заперечення, в яких посилається на те, що не оспорює факт проведення розрахунку з позивачем по виплаті боргу за заробітної плати на час звільнення станом на 09.02.2015 року, але прохає врахувати що раніше позивач вже звертався з аналогічним позовом щодо стягнень з підприємства сум за період з 02.07.2015 року по 09.06.2016 року, та отримував суми в передбаченому ст. 117 КЗпП України порядку. Також вважає зазначити, що у відповідача є боргові зобовязання, з причин недостатнього фінансування підприємства, а тому саме з обєктивних причин не було своєчасно виплачено суми позивачеві. Прохав врахувати обєктивні причини що потягли за собою тривалість строку виплати, п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року, та відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідив матеріали справи, докази надані сторонами, суд приходить до наступного: Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати відноситься: основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці, яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконання виробничих завдань і функцій, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. За час роботи позивача відповідач, грубо порушуючи вимоги ст. 115 КЗпП України, заробітну плату не сплачував, та під час звільнення позивача відповідачем також не дотримано вимог ст. 116 КЗпП України, що встановлено Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09.06.2016 року по справі № 208/2121/16-ц, яким стягнуто з відповідача на користь позивача, в тому числі, заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, компенсаційні суми, та задоволені вимог щодо відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів не виключає його відповідальності. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, уточненим під час судового розгляду, враховуючи що рішеннями суду по справі № 208/3093/15 та 208/2121/16-ц, розміру середньоденної заробітної плати позивача встановлено в розмірі 116 гривень 20 копійок, що за період з 10 червня 2016 року по 18 вересня 2016 року, що становить 67 робочих днів, відповідач допустив затримку виплати заробітної плати, а тому за заявлений позивачем період з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, що у грошовому вигляді складає 7785, 40 гривень. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ч. 3 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, які підлягають задоволенню за вказаний період. В передбаченому порядку ст. 88 ЦПК України, вирішуючи питання про судові витрати, та враховуючи, що позивач при зверненні з позовом звільнений від їх сплати, а тому судові витрати, в передбаченому Законом України «Про судовий збір» розміру, підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 4-6, 10-11, 59, 60, 179, 212-215 ЦПК України, суд -

Outcome: approved