Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника середнього заробітку за весь час затримки невиплаченої заробітної плати, посилаючись на те, що з 1978 року він працював на підприємстві ПАТ «АЗОТ». 01 січня 2015 року, згідно наказу № 16-вк він був переведений на посаду змінним сторожем до цеху І-1 ПАТ «Азот». У звязку з виходом на пенсію, 18 квітня 2017 року він припинив трудову діяльність з відповідачем за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. За декілька днів до звільнення у бухгалтерії йому видано розрахунковий лист за квітень 2017 року, відповідно до якого при звільненні він мав би отримати 13804,54 грн. Однак у день звільнення жодних розрахунків всупереч вимог чинного законодавства з ним товариством не проводилося. Оскільки, відповідач не провів розрахунок в день звільнення, при неоспорюваності суми заборгованості, він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки такого розрахунку. Крім того, від неправомірних дій відповідача, які полягають у невиплаті належних грошових коштів при звільненні, неодноразовому ігноруванні його законних вимог, йому завдано душевних страждань, які полягають в обуренні та роздратованості, втраті душевної рівноваги та впевненості в завтрашньому дні; відчутті приниження, обмеженнях у придбанні продуктів харчування та ліків, загострені від пережитого стресу давніх хвороб. Моральну шкоду оцінює в 3000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю просили суд стягнути з відповідача на користь позивача 13\~804,54 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25084,66 грн., та 3000 грн. моральної шкоди. Представник відповідача в судове засідання не зявився, скерував відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити, з тих підстав, що заборгованість по заробітній платі та, як наслідок, виникнення зобовязання щодо слати зарплати та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні утворилися у звязку з тим що діяльність відповідача було поставлено в залежність від ціни на природній газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «АЗОТ», а також вартості імпортних мінеральних добрив. Відповідач не зміг вчасно провести виплату заробітної плати на користь позивача не через умисну бездіяльність або відсутність грошових коштів, а через відсутність об'єктивних можливостей розпорядитися наявними грошовими коштами або майном для виконання грошових зобов'язань по сплаті суми заробітної плати. Розмір заявленої до стягнення позивачем суми середнього заробітку значно більший розміру самої заборгованості по заробітній платі, то відповідно нарахована позивачем компенсація в будь-якому випадку підлягає істотному зменшенню для збереження принципу співмірності. Також позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували його моральні страждання, їх розмір, наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями ПАТ «АЗОТ» та його моральними збитками, а тому вимоги останнього являються безпідставними та необґрунтованими. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З 1978 року позивач працював на підприємстві ПАТ «АЗОТ». 01 січня 2015 року, згідно наказу № 16-вк [PERSON] був переведений на посаду змінним сторожем до цеху І-1 ПАТ «Азот». 12 квітня 2017 року згідно наказу № 300-ВК про припинення трудового договору позивач був звільнений з посади з 18 квітня 2017 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. Згідно розрахункового листа ПАТ «Азот» позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 13\~804,54 грн. Однак в порушення зазначених норм відповідач при звільненні не виплатив позивачу нараховану заробітну плату. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1\~статті 117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України\~у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв'язку з положеннями ст. ст.\~116,\~117,\~237-1 КЗпП України\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень\~статті 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). На день подачі позовної заяви до суду, тобто 26 лютого 2018 року минуло 229 робочих днів. Таким чином розмір середнього заробітку за затримку розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 25084,66 грн. (229 дні х 109,54 грн. = 25\~084,66 грн.) Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у звязку із посяганням на її трудові права та інтереси. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач заподіяння моральної шкоди обґрунтовує тим, що через неправомірні дії відповідача у невиплаті належних грошових коштів при звільненні, неодноразовому ігноруванні його законних вимог, йому завдано душевних страждань, які полягають в обуренні та роздратованості, втраті душевної рівноваги та впевненості в завтрашньому дні; відчутті приниження, обмеженнях у придбанні продуктів харчування та ліків, загострені від пережитого стресу давніх хвороб. Моральну шкоду оцінює в 3000 грн. Однак, суд вважає розмір моральної шкоди значно завищеним, виходячи з характеру зазначеного правопорушення. Виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача 1000 грн. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 1762 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved