Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що згідно договору про надання споживчого кредиту № 750/7-167 від 29 вересня 2007 року, укладений між АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк» та [PERSON], останній отримав кредит в розмірі 100 000 грн. 22 жовтня 2008 року було укладено додаткову угоду №1 до договору кредиту №750/7-167, відповідно до якого в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за договором кредиту, позивач укладає іпотечний договір з майновим поручителем [PERSON] Відповідно до вказаної додаткової угоди 29 жовтня 2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір, відповідно до якого [PERSON] передає в іпотеку однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. 30 січня 2008 року АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк» та [PERSON] уклали договір кредиту №750/7-011, відповідно до якого позивач надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 50 000 грн. 22 жовтня 2008 року було укладено додаткову угоду № 1 до Договору кредиту №750/7-011, відповідно до якого в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за договором кредиту, позивач укладає іпотечний договір з майновим поручителем [PERSON] Відповідно до вказаної додаткової угоди 29 жовтня 2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Договір наступної іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передає в іпотеку однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до умов договору, позичальник зобов'язується в порядку та на умовах визначених договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Графіком погашення кредиту. У порушення умов договору позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого на день подання позовної заяви має заборгованість за кредитним договором №750/7-167 від 19 вересня 2007 року в сумі 181 394 грн. 92 коп., а саме: Сума заборгованості за кредитом - 67 964, 71 грн., Сума заборгованості за відсотками - 63 062, 84 грн. Розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 18 216, 44 грн., Розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 15 117, 00грн., Розмір інфляційних витрат за кредитом - 9 379, 12 грн., Розмір інфляційних витрат за відсотками - 7 654, 81 грн. За кредитним договором №750/7-011 від 30 січня 2008 року в сумі 114 329 грн. 29 коп., а саме: Сума заборгованості за кредитом - 41840, 71 грн., Сума заборгованості за відсотками - 40 713, 60 грн. Розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 11 214,47 грн., Розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 9813, 12 грн., Розмір інфляційних витрат за кредитом - 5 774, 02 грн., Розмір інфляційних витрат за відсотками - 4973, 37 грн. У разі порушення позичальником обов'язків встановлених кредитним договором, позивач має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а у разі невиконання позичальником цієї вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на вказані обставини, просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 750/7-167 від 19 вересня 2007 року і кредитним договором № 750/7-011 від 30 січня 2008 року, яка складає 295724,20 грн. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 березня 2018 року відкрите провадження у вказаній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання 02 травня 2018 року о 09 год. 00 хв. 02 травня 2018 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми закрито підготовче провадження, призначено цивільну справу до судового розгляду 05 липня 2018 року о 13 год. 00 хв. 05 липня 2018 року розгляд справи відкладено на 20 серпня 2018 року о 10 год. 00 хв. у зв'язку з клопотанням представника відповідача для можливості ознайомитись з матеріалами справи. 20 серпня 2018 року у зв'язку з тим, що головуючий суддя Бурда Б.В. знаходився на лікарняному, розгляд справи відкладено на 12 листопада 2018 року о 10 год. 00 хв. Згідно розпорядження Зарічного районного суду м. Суми від 05 вересня 2018 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв'язку із звільненням судді Бурди Б.В. у відставку, вказана справа передана у провадження судді Сидоренко А.П. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2018 року зазначену справу прийнято до провадження суддею Сидоренко А.П., справу призначено до судового розгляду 22 листопада 2018 року о 09 год. 30 хв. 21 листопада 2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача [PERSON], відповідно до яких вона зазначає, що причиною цієї позовної заяви є заборгованість третьої особи, [PERSON], за кредитними договорами №750/7-167 від 19 вересня 2007 р. та №750/7-011 від 30 січня 2008 р., які за основними умовами та змістом є однаковими, - за виписаною кредитором формою, тобто, фактично - договорами приєднання. В дійсності вказані договори фактично різняться тільки датами підписання, відсотками та сумами виданих кредитних коштів. Відповідно до договорів, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку - щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Як вбачається із наданих суду позивачем доказів, позичальник [PERSON] здійснив останній платіж на погашення кредиту по договору №750/7-167 - 18 грудня 2008 року, а по договору №750/7-011 - 02 лютого 2009 року, що підтверджується розрахунками заборгованості, долученими позивачем до матеріалів справи. [PERSON] порушив вимоги законодавства та умови кредитного договору, що зумовило виникнення у кредитора права на судовий захист своїх праві, а також право вимагати дострокового повернення кредиту. Право позикодавця на зміну строку виконання основного зобов'язання та механізм реалізації цього права також були закріплені у кредитних договорах, що передбачено п.3.2.5 та п.3.2.6.2 цих договорів. Термін сплати чергового платежу (після останнього платежу по погашенню кредиту) згідно графіку погашення кредиту визначено датою: по договору №750/7-167 - 16 січня 2009 року, а по договору №750/7-011 - 27 лютого 2009 року. Таким чином, із 17 січня 2009 року та з 28 лютого 2009 року, відповідно, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання. Пунктом 3.2.5 та п.3.2.6.2 кредитних договорів передбачено 30-дений строк для виконання вимоги кредитора, тобто перебіг позовної давності розпочався: по договору №750/7- 167 від 17 лютого 2009 року, а по договору №750/7-011 - від 28 лютого 2009 року. Таким чином, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати. Позовну заяву, за якою відкрито провадження у цій справі, позивачем подано до суду 12 березня 2018 року, тобто після спливу строків позовної давності за обома кредитними договорами За умовами договорів сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитами на суму залишку заборгованості за кредитами: - по договору №750/7-167 від 19 вересня 2007 р. з додатками, останній платіж 18 вересня 2014 року. - по договору №750/7-011 від 30 січня 2008р. з додатками, - останній платіж та 18 вересня 2014 року (відповідно до графіків погашення кредитів, наданих суду позивачем). Відтак, у межах строку кредитування до 18 вересня 2014 року [PERSON] (позичальник) мав, зокрема, повертати позивачеві кредити і сплачувати проценти періодичні (щомісячними) платежами кожного місяця. Починаючи з 19 вересня 2014 року, позичальник мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за вказаними договорами, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Зазначає, що позивач не мав право нараховувати передбачені договорами проценти до повного погашення заборгованості за кредитами (після 18 вересня 2014 року). У зв'язку з цим, просить вважати дане пояснення і заявою про застосування строків позовної давності щодо вимог позивача (в порядку ст.182 ЦПК України). Зазначена заява про застосування строків позовної давності стосується не тільки нарахованих сум заборгованості, а й усіх вимог позивача. Враховуючи те, що строк позовної давності по основним зобов'язанням за кредитними договорами остаточно минув 28 лютого 2012 року, тобто з цього часу основні зобов'язання є припиненими, строк позовної давності за додатковими вимогами, за «Іпотечним договором» та договором «Наступна іпотека» від 29 жовтня 2008 року станом на 12 березня 2018 року, дату подання нинішньої позовної заяви ПАТ «Укрсоцбанк» до Зарічного районного суду м. Суми, також минув. Крім того, зазначає, що пред'явлення позовної заяви до позичальника про стягнення кредитної заборгованості не впливає на перебіг строку позовної давності за вимогами про звернення стягнення на іпотеку. Банком не було доведено, що позичальник під час перебігу строку позовної давності вчинив фактичні чи юридичні дії, які б свідчили визнання обов'язку виконання кредитного зобов'язання за рахунок предмета іпотеки. Посилаючись на зазначене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, застосувавши строк позовної давності, який сплив. 21 листопада 2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON], відповідно до яких зазначає, що причиною цієї позовної заяви є його, [PERSON], заборгованість за кредитними договорами, які за основними умовами та змістом є однаковими, - за виписаною кредитором формою, тобто, фактично - договорами приєднання. Зазначає, що надані позивачем розрахунки заборгованості (зроблені більше року тому та особою, повноваження якої не підтверджені), не може підтверджувати існування заборгованості оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», Розрахунком заборгованості не можна довести виконання умов договору кредиту, у зв'язку з тим, що єдиним доказом внесення готівкової валюти на рахунок банку є відповідна заява на переказ готівки (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-20цс12). Особа, яка підписує документ під назвою розрахунок заборгованості діє від імені юридичної особи (банку) вона повинна діяти в межах повноважень, які визначені відповідною довіреністю. Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів існування заборгованості саме у зазначеній ним сумі. Також, не існує жодного рішення суду, що набрало законної сили, про стягнення заборгованості за вказаними кредитними договорами з [PERSON] Письмові пояснення в іншій частині аналогічні поясненням [PERSON] Посилаючись на зазначене, просить суд відмовити у задоволенні позовних про звернення стягнення на предмет іпотеки, застосувавши строк позовної давності, який сплив. 22 листопада 2018 року у зв'язку з тим, що письмово викладена позиція відповідача та третьої особи не відома представнику позивача, розгляд справи відкладено на 13 лютого 2019 року. Відповідно до повідомлення представника позивача від 23 листопада 2018 року, Укрсоцбанк привів своє найменування і тип акціонерного товариства у відповідність до змін законодавства, у зв'язку з чим 09 серпня 2018 року найменування Укрсоцбанку було змінено на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», тип акціонерного товариства - на приватне (а.с.124). В судовому засіданні представник позивача Воронцова М.В. позов підтримала у повному обсязі, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Галімон Н.А. позов не визнають, просять суд в задоволенні позову відмовити, навівши підстави викладені в письмових поясненнях. Третя особа [PERSON] з позовом не згоден, просить суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29 вересня 2007 року між АКБ «УкрСоцбанк», який в подальшому було перейменовано в АТ «УкрСоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту № 750/7-167, згідно якого останньому були надані грошові кошти в сумі 100000 грн. зі сплатою 15% річних та комісій з кінцевим терміном повернення 18 вересня 2014 року (а.с.18-21). Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобов'язувався щомісяця погашати кредит та сплачувати нараховані відсотки за користування кредитом. 22 жовтня 2007 року між АКБ «УкрСоцбанк», який в подальшому було перейменовано в АТ «УкрСоцбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору кредиту № 750/7-167 від 19 вересня 2007 року, згідно умов якої в пункті 1.1статті 1 договору кредиту № 750/7-167 від 19 вересня 2007 року замінено слова і цифри з 15 процентів на 19 процентів річних. Пункт 1.3 статті 1 Договору кредиту викладено у наступній редакції: «В якості забезпечення Позичальником своїх зобов'язань перед кредитором за цим договором щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за договором, кредитор укладає: 1.3.1. іпотечний договір з майновим поручителем [PERSON], погоджений вартістю 174 000, 00 грн.». (а.с.22-23). Відповідно до вказаної додаткової угоди 29 жовтня 2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого [PERSON] передає в іпотеку наступне майно: однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.26-31). 30 січня 2008 року АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк» та [PERSON] уклали договір кредиту №750/7-011. Відповідно до п.1.1. Договору позивач надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 50 000 грн. (а.с.32-35). В забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з договору про надання споживчого кредиту №750/7-011 від 30 січня 2008 року, 29 жовтня 2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Договір наступної іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передає в іпотеку наступне майно: однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.41-43). Внаслідок недобросовісного виконання [PERSON] своїх зобов'язань утворилася заборгованість по кредитному договору №750/7-167 від 19 вересня 2007 року: Сума заборгованості за кредитом - 67 964, 71 грн., Сума заборгованості за відсотками - 63 062, 84 грн. Розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 18 216, 44 грн., Розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 15 117, 00грн., Розмір інфляційних витрат за кредитом - 9 379, 12 грн., Розмір інфляційних витрат за відсотками - 7 654, 81 грн. Загальна сума заборгованості - 181 394, 92 грн. За кредитним договором №750/7-011 від 30 січня 2008 року: Сума заборгованості за кредитом - 41840, 71 грн., Сума заборгованості за відсотками - 40 713, 60 грн. Розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 11 214, 47 грн., Розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 9813, 12 грн., Розмір інфляційних витрат за кредитом - 5 774, 02 грн., Розмір інфляційних витрат за відсотками - 4973, 37 грн. Загальна сума заборгованості - 114 329, 29 грн. (а.с. 10-17). Відповідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. Відповідно до положень статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За частиною першою статті 575 ЦК України та частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Правовідносини, що виникають з договору поруки, врегульовані § 3 розділу І книги п'ятої ЦК України, коли правовідносини, що виникли з договору іпотеки, врегульовані § 6 розділу І книги п'ятої ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12 зроблено висновок, що оскільки підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобов'язання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменуванні сторін. Крім того, сприйняття положення частини першої статті 583 ЦК України про те, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель), як підстави для застосування статті 559 ЦК України, суперечить змісту статті 8 ЦК України щодо аналогії закону. Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону. Таким чином, до спірних правовідносин правила статті 559 ЦК України щодо умов припинення поруки не можуть бути застосовані. Умови та підстави припинення іпотеки передбачені у спеціальному Законі України «Про іпотеку». У статті 17 цього Закону передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання, норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку. За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. За змістом указаної норми іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням. Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку зі статтями 256,266,267, 509, 598 ЦК України, можна дійти наступного висновку. Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-786цс17. З огляду на вказане, доводи відповідача та третьої особи щодо необхідності застосування строку позовної давності, а також відмови у задоволенні позову з підстав припинення майнової поруки є необґрунтованими. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За умовами п.п. 2.4.3, 4.1 іпотечного договору та наступної іпотеки, укладених між сторонами 29 жовтня 2008 року, іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 33 зазначеного закону та ст. 589 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Так як [PERSON] своїх зобов'язань по кредитних договорах не виконує, позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч. 1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Оскільки відповідач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору як інвалід ІІ групи, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України необхідно компенсувати сплачений позивачем судовий збір в сумі 4435 грн. 87 коп. за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved