Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути на його користь з відповідача суму боргу у загальному розмірі 10520,00 гривень. Позов обґрунтований такими обставинами. 14.03.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого, позивач надав відповідачу позику у сумі 4000 грн., на умовах строковості, виплатити процентів від суми позики та виплатити пені у розмірі 1 % від суми боргу у випадку несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згодом, 23.04.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено ще один договір позики, відповідно до якого, позивач надав відповідачу позику у сумі 3000 грн., на умовах строковості, виплатити процентів від суми позики та виплатити пені у розмірі 1 % від суми боргу у випадку несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Позивач зазначає, що відповідач не сплатила суми грошових зобов`язань у визначені в розписках періоди, та кошти до теперішнього часу не повернула, у зв`язку з чим позивач змушений був звернутися за захистом свої прав до суду. Судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 1 ст. 274 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Позивач про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу вказану у позовній заяві, заяви про заперечення проти ухвалення судом заочного рішення не подавав. 26 вересня 2019 року позивач подав до канцелярії суду заяву, в якій просив збільшити процент пені з розрахунком на 26 вересня 2019 року. Однак, враховуючи те, що вказана заява подана 26 вересня 2019 року, а провадження у справі відкрито 04 липня 2019 року, суд вважає, що позивачем пропущено строки, визначені ч. 3 ст. 49 ЦПК України, для подання заяви про зміну предмета позову, а тому вказана заява позивача, на підставі ст. 126 ЦПК України залишена без розгляду, Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, про причини неявки не повідомила, відзив на позов до суду не надала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечення позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. Як встановлено судом, 14.03.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого, позивач надав відповідачу позику у сумі 4000 грн. Відповідно до розписки, відповідач зобов`язався: виплатити процент від суми позики у розмірі 500 грн.; повернути суму позики у розмірі 4000 до 19.05.2019 року; виплатити пеню у розмірі 1 % від суми боргу у випадку несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згодом, 23.04.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено ще один договір позики, відповідно до якого, позивач надав відповідачу позику у сумі 3000 грн. Відповідно розписки, відповідач зобов`язався: виплатити процент від суми позики у розмірі 200 грн.; повернути суму позики у розмірі 3000 грн., до 02.05.2019 року; виплатити пеню у розмірі 1 % від суми боргу у випадку несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідач свої зобов`язання за договорами позики не виконала, суму позики не повернула в обумовлений сторонами термін. Згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованості, за розпискою від 14.03.2019 року, станом на дату подання до суду позовної заяви, заборгованість відповідача становить 5820 грн., яка складається з: суми позики у розмірі 4000,00; проценту від суми позики у розмірі 500,00; пені у розмірі 1 % від суми боргу (40,00 грн.) за кожен день прострочення виконання з 20.05.2019 року по 21.06.2019 року, що складає 1320,00 грн. Згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованості, за розпискою від 23.04.2019 року, станом на дату подання до суду позовної заяви, заборгованість відповідача становить 4700 грн., яка складається з: суми позики у розмірі 3000,00 грн.; проценту від суми позики у розмірі 200 грн.; пені у розмірі 1 % від суми боргу (30,00 грн.) за кожен день прострочення виконання з 03.05.2019 року по 21.06.2019 року, що складає 1500,00 грн. Тобто, загальна сума заборгованості за договорами позики від 14.03.2019 року та від 23.04.2019 року становить 10520 грн. Таким чином, між сторонами виникли договірні зобов`язання із приводу надання позики, які регулюються главою 71 ЦК України та загальними положеннями ЦК України про зобов`язання та договір. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., відповідно до квитанції № 23 від 24.06.2019 року, таким чином, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 18 червня 2019 року між позивачем та адвокатом Шевченко Максимом Анатолійовичем було укладено договір № 593 про надання правової допомоги, з якого вбачається, що гонорар адвоката становить 2690 грн. Відповідно до акту виконаних робіт, від 21.06.2019 року вбачається, що загальна вартість виконаних робіт адвоката становить 2690 грн. Оплата вказаних робіт позивачем підтверджується копією квитанції № 143086177 від 21 червня 2019 року, згідно якої позивач, [PERSON] перерахував на рахунок адвоката Шевченка М.А. кошти за послуги адвоката у розмірі 1290 грн., та копією квитанції № 19 від 18 червня 2019 року, згідно якої позивач, [PERSON] перерахував на рахунок адвоката Шевченка М.А. кошти у розмірі 1400 грн. Враховуючи викладене вище, суд вважає доведеним здійснення оплати позивачем за професійну правничу допомогу у розмірі 2690 грн. Таким чином, з відповідача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу на користь позивача у розмірі 2690 грн.

Outcome: approved