Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Токмацькою місцевою прокуратурою Запорізької області (на даний час після зміни найменування - Пологівською окружною прокуратурою Запорізької області) було вивчено питання законності безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, що розташовані на території Пологівського району Запорізької області. В результаті вивчення було встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 25 жовтня 2017 року №8-4516/15-17-СГ був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області (за межами населеного пункту). Відповідно до п.2 наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 25 жовтня 2017 року №8-4516/15-17-СГ [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 2,0000 га за кадастровим номером 2324285000:04:020:0028 для ведення особистого селянського господарства. На підставі зазначеного наказу 26 жовтня 2017 року за №23091543 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (надалі - Державний реєстр речових прав) за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку. Разом з цим, позивачем встановлено, що вищевказаний наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 25 жовтня 2017 року №8-4516/15-17-СГ підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а земельна ділянка підлягає поверненню на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області з урахуванням наступних підстав. Так, зокрема, реалізація повноважень Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області має здійснюватися з дотриманням вимог законодавства, яке забороняє повторне отримання безоплатно у приватну власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства (понад норми безоплатної приватизації, встановлені Земельним кодексом України). Разом з тим, встановлено, що згідно із відомостями Державного реєстру речових прав [PERSON] на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 25 жовтня 2017 року №8-4516/15-17-СГ набув у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га з кадастровим номером 2324285000:04:020:0028 (право власності зареєстровано 26 жовтня 2017 року), попередньо отримавши на підставі розпорядження голови Пологівської районної державної адміністрації від 23 листопада 2012 року №643 у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га за кадастровим номером 2324288200:18:004:0070, що розташована в межах Чубарівської сільської ради Пологівського району Запорізької області (право власності зареєстровано відповідно до Державного реєстру речових прав 08 вересня 2016 року). У подальшому [PERSON] земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 2324288200:18:004:0070 відчужено [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2017 року №1847, про що в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 29 вересня 2017 року за №22601818. Зазначене, на переконання позивача, підтверджує, що [PERSON] на час отримання спірної земельної ділянки з кадастровим номером 2324285000:04:020:0028 (наказ від 25 жовтня 2017 року №8-4516/15-17-СГ) вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання (попередньо отримавши у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 2324288200:18:004:0070). При цьому всупереч вимогам ст.ст.116, 118, 121 Земельного кодексу України [PERSON] при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області із заявою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області не повідомив, що право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ним вже використано. Таким чином, за твердженням позивача, земельна ділянка площею 2 га з кадастровим номером 2324285000:04:020:0028, що знаходиться на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області за межами населеного пункту, незаконно, у супереч вимогам ч.4 ст.116, ч.1 ст.121 Земельного кодексу України вибула з державної власності внаслідок протиправного використання [PERSON] права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання понад норму, встановлену законом. Наведене, на переконання позивача, свідчить про те, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 25 жовтня 2017 року №8-4516/15-17-СГ був виданий з порушеннями вимог ст.ст.116, 118, 121 Земельного кодексу України, а тому він є таким, що підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Крім того, позивачем було встановлено, що 30 жовтня 2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Стелсі» строком на 10 років був укладений договір оренди земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 2324285000:04:020:0028, яка розташована на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинений запис від 02 листопада 2017 року №23209391. Таким чином, за твердженням позивача, ТОВ «Фірма «Стелсі» отримало право користування вказаною земельною ділянкою від особи, яка, з огляду на зазначені вище обставини, не мала права її отримувати та розпоряджатися нею. Отже, оскільки договір оренди землі був укладений з порушеннями вимог ст.ст.116, 121 ЗК України, він підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України. Однак, за твердженням позивача, у даному випадку не підлягають застосуванню правові наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України, у вигляді повернення другій стороні ( [PERSON] ) у натурі земельної ділянки, що ТОВ «Фірма «Стелсі» як орендар одержало на виконання цього правочину, оскільки земельна ділянка має бути повернута належному власнику - державі в особі ГУ Держгеокадастру в Запорізькій області. Таким чином, підсумовує позивач, на підставі незаконного наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області за [PERSON] 26 жовтня 2017 року було зареєстровано право власності на земельну ділянку за №23091543, яку в подальшому останнім передано на підставі договору оренди землі від 30 жовтня 2017 року у користування ТОВ «Фірма «Стелсі». У даному випадку власником спірної земельної ділянки є держава в особі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, яке своїм наказом незаконно передало у власність земельну ділянку [PERSON] , у зв`язку з чим наступне передання у користування цієї земельної ділянки ТОВ «Фірма «Стелсі» не відповідає вимогам закону. Отже, відсутні правові підстави збереження цього майна за відповідачем [PERSON] , а тому до спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між власником майна і його володільцем, необхідно застосувати положення ст.1212 ЦК України. У разі визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області та визнання недійсним договору оренди землі у [PERSON] , а відтак і у ТОВ «Фірма «Стелсі», припиняться будь-які права стосовно спірної земельної ділянки, у тому числі право користування нею, тому ця земельна ділянка підлягає поверненню ТОВ «Фірма «Стелсі» до держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області через механізм, передбачений ст.1212 ЦК України. Таким чином, земельна ділянка площею 2,0000 га (кадастровий номер 2324285000:04:020:0028), що знаходиться за межами населеного пункту на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, підлягає поверненню у державну власність. Обґрунтовуючи, у чому саме полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, та підстави для звернення до суду прокурора, позивач зазначає, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави внаслідок порушення закону не лише набувачем земельної ділянки, а й органу, уповноваженого від імені держави на розпорядження цією земельною ділянкою, - ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, яке реалізує повноваження розпорядника землями державної власності на території Запорізької області. При здійсненні функцій із розпорядження землями, зокрема, здійснюючи розгляд заяви [PERSON] про передачу спірної земельної ділянки у власність, ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області відповідно до вимог ч.8 ст.118, ч.6 ст.186-1 Земельного кодексу України, ст.ст.2, 6 Закону України «Про землеустрій» мало не допустити зазначених порушень, відмовити у погодженні та затвердженні відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не відповідає положенням закону, відмовити [PERSON] у передачі спірної земельної ділянки у власність. Маючи відповідно до ст.32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч.6 ст.9, ч.2 ст.15, ст.ст.30, 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» доступ до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру службові особи ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області мали можливість перевірити наявність у [PERSON] у власності земельної ділянки даного виду цільового призначення та площі, раніше набутої в порядку безоплатної приватизації. У спірних правовідносинах порушені вимоги ст.ст.116, 118, 121 Земельного кодексу України при передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , а відтак інтереси держави порушені саме ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, яке реалізує повноваження Держгеокадастру. Тому захист інтересів держави в суді, який полягає у скасуванні оспорюваного наказу, не узгоджується з інтересами ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області. Тобто, фактично, в особі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, який є відповідачем за основною вимогою про визнання недійсним спірного наказу, поєднуються і розпорядник земельної ділянки, і орган контролю, який одночасно не може виступати і позивачем, і відповідачем, оскільки чинним законодавством не допускається збіг в одній особі позивача і відповідача. Крім того, згідно із абз.9 ч.1 ст.10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», п.5-1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, пп.3 п.6 Положення органам Держгеокадастру при здійсненні наданих повноважень надано право на звернення до суду лише у чітко визначених випадках: із позовом про відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також із позовом про повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Законодавством також не надано право звертатись до суду на захист інтересів держави у спірних правовідносинах жодному іншому суб`єкту владних повноважень. Наведене, на переконання позивача, підтверджує, що орган, який уповноважений здійснювати захист інтересів держави (ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області), не може здійснювати захист інтересів держави, зокрема, і через відсутність у нього повноважень щодо звернення до суду у даних спірних правовідносинах. У зв`язку із зазначеним представництво інтересів держави в суді здійснюється прокурором, який виконує субсидіарну роль, щоб ці інтереси не залишились незахищеними, що повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини та узгоджується із правовими позиціями Верховного суду. Тому позивач просить суд постановити судове рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 25 жовтня 2017 року №8-4516/15-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 2324285000:04:020:0028, що розташована на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області за межами населеного пункту; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 2324285000:04:020:0028 площею 2,0000 га, що розташована на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, укладений 30 жовтня 2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Стелсі», що зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №23209391 від 02 листопада 2017 року; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Стелсі» повернути на користь Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області земельну ділянку загальною площею 2,0000 га з кадастровим номером 2324285000:04:020:0028, що розташована на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області; вирішити питання про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору. Від представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Бакум Д.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування своєї позиції представник ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області зазначила, що повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів наділене саме Головне управління. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 ЗК України. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. З вищезазначеного, на переконання представника відповідача Бакум Д.О. , вбачається, що даною нормою встановлено механізм дій як для суб`єкта звернення, який бажає отримати дозвіл на розробку документації із землеустрою, так і для розпорядника землі. Як свідчать матеріали справи, 13 березня 2017 року (вх.№З-2635/0/5-17 від 13 березня 2017 року) громадянин [PERSON] звернувся до Головного управління з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. Зі змісту вищевказаного клопотання також вбачалося, що [PERSON] повідомлений про те, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених ст.121 Земельного кодексу України, провадиться один раз по кожному виду використання. Також заявник запевнив, що не приймав участі у безоплатній приватизації земельної ділянки за цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». Крім цього у клопотанні зазначалося про те, що [PERSON] несе персональну відповідальність за достовірність усіх поданих документів та зазначеної інформації. За результатами розгляду вищезазначеного клопотання відповідно до ст.ст.15-1, 33, 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України, Положення про Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року №308, було видано наказ від 07 квітня 2017 року №8-1543/15-17-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою». У подальшому, 12 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області з клопотанням (вх.№З-9567/0/5-17 від 13 жовтня 2017 року) з проханням затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,000 га (2324285000:04:020:0028) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. У вищезгаданому клопотанні [PERSON] також зазначив про те, що право безоплатної приватизації за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства він не використав. Відповідно до ст.ст.15-1, 33, 116, 118, 121, 122 ЗК України і за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства було видано наказ від 25 жовтня 2017 року №8-4516/15-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким затверджено відповідний проект із землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер 2324285000:04:020:0028) для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. Також представник відповідача Бакум Д.О. звертає увагу суду на те, що у Головного управління відсутній доступ до будь-яких баз даних, за допомогою яких було б можливо здійснити перевірку інформації про наявність у громадян зареєстрованих прав на земельні ділянки за відповідними цільовими призначеннями та використання права на безоплатну приватизацію. Тому у Головного управління були відсутні підстави для відмови у задоволенні клопотань [PERSON] і, відповідно, незаконності дій при виданні оскаржуваного наказу не вбачається. Позивачем у справі було надано до суду відповідь на відзив ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, в якій із посиланням на норми чинного законодавства зазначено, що всупереч твердженням відповідача існують прямі норми законодавства - ч.4 ст.116 і ч.1 ст.121 ЗК України, які вказують на недопустимість подвійного надання громадянам земель одного й того ж виду використання та понад встановлену законом норму. Також позивач зазначає, що Головне управління не тільки розпоряджається земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, але і є органом контролю, а тому зобов`язане вживати всіх заходів щодо недопущення порушень вимог законодавства, у тому числі і в своїй діяльності. Крім того, позивач звертає увагу, що згідно зі ст.30 Закону України «Про Державний земельний кадастр» для державних кадастрових реєстраторів інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку із здійсненням ними повноважень, визначених цим Законом, надається в електронній формі шляхом безпосереднього доступу до цього реєстру відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, Головне управління мало можливість перевірити наявність у [PERSON] у власності земельної ділянки даного виду цільового призначення і площі, раніше набутої в порядку безоплатної приватизації, та відмовити у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та подальшій передачі спірної земельної ділянки у власність. У даному випадку, на переконання позивача, органи Держгеокадастру діяли недобросовісно, не на підставі, не у межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, а також усупереч меті, з якою такі повноваження надані. З огляду на викладене наказ ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 25 жовтня 2017 року №8-4516/15-17-СГ не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підлягає визнанню недійним в силу своєї незаконності. Також позивач звертає увагу на те, що ГУ Держгеокадастру у відзиві детально описує порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок, тоді як прокурор у своєму позові не оскаржує вищезазначений порядок. З урахуванням викладеного позивач зазначає, що підстави для відмови у задоволенні позову, на які посилається у відзиві відповідач, відсутні. Під час підготовчого провадження відповідач [PERSON] зі свого боку подав до суду заяву про визнання заявлених до нього позовних вимог у повному обсязі, в якій також зазначив, що він не мав наміру вводити державу в оману і звернувся як учасник АТО за отриманням спірної земельної ділянки у зв`язку з розповсюдженням у ЗМІ та мережі Інтернет інформації про надання у власність земельних ділянок учасникам АТО. При цьому про наявність обмежень на отримання земельних ділянок учасниками АТО, які вже мають у власності земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, сказано не було. Підготовкою необхідної документації по спірній земельній ділянці займалося ТОВ «Фірма «Стелсі», а він, отримавши відповідний дозвіл на отримання земельної ділянки у власність, не підозрював про наявність факту порушення законодавства. У свою чергу співробітники ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області недобросовісно поставилися до виконання своїх посадових обов`язків, не проконтролювали дотримання вимог чинного земельного законодавства і незаконно передали йому у власність спірну земельну ділянку. Тому [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог. Про місце, дату і час розгляду справи сторони були повідомлені завчасно належним чином. Представник позивача за довіреністю прокурор Пологівської окружної прокуратури Запорізької області Рябошлик Я.А. надала до суду заяву, в якій просить розгляд справи 03 грудня 2021 року провести без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а також зазначила, що позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області у дане судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, із заявами про відкладення розгляду справи з певних причин до суду не звертався, але подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у дане судове засідання також не з`явилися, із заявами про відкладення розгляду справи з певних причин до суду не зверталися. Представник відповідача - ТОВ «Фірма «Стелсі» у дане судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, із заявами про відкладення розгляду справи з певних причин до суду не звертався, але подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій зазначив, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду і просить ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, позицію відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступних висновків. Зі змісту ст.4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно із ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Судом на підставі долучених до матеріалів справи копій документів встановлено, що 13 березня 2017 року (вх.№З-2635/0/5-17 від 13 березня 2017 року) відповідач [PERSON] звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області з клопотанням про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. У вказаному клопотанні також зазначено, що [PERSON] повідомлений про те, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених ст.121 ЗК України, провадиться один раз по кожному виду використання. Також він заявив, що не приймав участі у безоплатній приватизації земельної ділянки за цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» і несе персональну відповідальність за достовірність усіх поданих документів та зазначеної інформації. За результатами розгляду вищезазначеного клопотання, відповідно до ст.ст.15-1, 33, 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України, Положення про Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року №308, був виданий наказ від 07 квітня 2017 року №8-1543/15-17-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою». Крім того, факт набуття [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га за кадастровим номером 2324288200:18:004:0070, що розташована в межах Чубарівської сільської ради Пологівського району Запорізької області (право власності зареєстровано відповідно до Державного реєстру речових прав 08 вересня 2016 року), підтверджується також копією розпорядження голови Пологівської районної державної адміністрації від 23 листопада 2012 року №643 з додатком до нього, копією клопотання Пологівського РВ Запорізької РФ ДП «Центр державного земельного кадастру» від 02 жовтня 2012 року №105 з додатком до нього, копією розпорядження голови Пологівської районної державної адміністрації від 22 грудня 2011 року №546 з додатком до нього. У подальшому [PERSON] земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 2324288200:18:004:0070 відчужено [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2017 року № 1847, про що в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 29 вересня 2017 року за №22601818. 12 жовтня 2017 року [PERSON] знову звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області з клопотанням (вх.№З-9567/0/5-17 від 13 жовтня 2017 року) про затверджння проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,000 га (2324285000:04:020:0028) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. У цьому клопотанні заявник також зазначив, що право безоплатної приватизації за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства він не використав. Відповідно до ст.ст.15-1, 33, 116, 118, 121, 122 ЗК України і за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства було видано наказ від 25 жовтня 2017 року №8-4516/15-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким затверджено відповідний проект із землеустрою та передано у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер 2324285000:04:020:0028), розташовану на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. Наведе підтверджується також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 02 грудня 2019 року №191153669. 30 жовтня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Фірма «Стелсі» строком на 10 років був укладений договір оренди земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 2324285000:04:020:0028, яка розташована на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 02 листопада 2017 року №23209391. Наведене підтверджується також Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27 вересня 2019 року №НВ-2306355292019 з додатками до нього та копією Договору оренди земельної ділянки від 30 жовтня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Фірма «Стелсі». Відповідно до Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 27 вересня 2019 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 2324285000:04:020:0028 складає 32440,72 грн. Судом враховано, що відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно із ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Згідно із п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах як, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. З наведеного вище вбачається, що з отриманням земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером 2324288200:18:004:0070 у власність [PERSON] використав в повному обсязі, тобто в граничних нормах, визначених у ст.121 ЗК України, своє право на безоплатне отримання земельної ділянки з земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства. Одночасно з цим наказом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 25 жовтня 2017 року №8-4516/15-17-СГ затверджено відповідний проект із землеустрою та передано у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер 2324285000:04:020:0028), розташовану на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області за межами населеного пункту, про що було внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому [PERSON] при зверненні до відповідного органу влади не повідомив, що він раніше вже скористався своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до п.14 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги як першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року №413 «Про деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» визначено стратегію удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними. Суть даної постанови зводиться до того, що обласні органи Держгеокадастру при розпорядженні земельними ділянками державної власності зобов`язані враховувати пріоритет їх передачі учасникам антитерористичної операції, тобто особам, які визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно даної постанови Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність у межах норм безоплатної приватизації повинні: визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області (крім надання земельних ділянок особам, на яких поширюється дія пунктів 19 і 20 частини першої статті 6, пунктів 11-14 частини другої статті 7 (що стосується прав осіб з інвалідністю внаслідок війни) Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Тобто, учасники АТО мають пріоритетне (першочергове), а не додаткове право на отримання земельної ділянки. Згідно зі ст.15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Частиною 4 ст.122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно з пп.13 п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року №333, вказаний орган розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що виданий відповідачем - Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області наказ від 25 жовтня 2018 року №8-4516/15-17-СГ про затвердження документації із землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства суперечить вимогам ст.121 ЗК України та принципу рівності прав громадян в отриманні державного чи комунального майна у власність, а тому відповідно до положень ст.155 ЗК України і ст.ст.21, 393 ЦК України має бути визнаний незаконним та скасований. У той же час судом враховано, що відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно із ч.2 і ч.3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Оскільки встановлено, що на підставі незаконного наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області за [PERSON] 26 жовтня 2017 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, яку у подальшому останнім передано на підставі договору оренди землі від 30 жовтня 2017 року у користування ТОВ «Фірма «Стелсі», суд приходить до висновку, що ТОВ «Фірма «Стелсі» отримало право користування вказаною земельною ділянкою від особи, яка, з огляду на вищезазначені обставини, не мала права її отримувати у власність і розпоряджатися нею. Тому, оскільки вказаний договір оренди землі від 30 жовтня 2017 року укладений з порушеннями вимог ст.ст. 116, 121 ЗК України, він підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України та ст.152 ЗК України. Крім того, оскільки у зв`язку із визнанням незаконним і скасуванням наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області та визнанням недійсним договору оренди землі у [PERSON] та ТОВ «Фірма «Стелсі» відсутнє право користування землею, то спірна земельна ділянка площею 2,0000 га з кадастровим номером 2324285000:04:020:0028, що розташована на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області за межами населеного пункту, підлягає поверненню від ТОВ «Фірма «Стелсі» у державну власність, тобто до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області в порядку ст.1212 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року у справі №278/3862/14-ц. Щодо правомірності представництва прокурором інтересів держави в суді у даному випадку суд зазначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19 Конституції України). Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. За змістом ч.1 ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абз.1 і 2 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абз.1-3 ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»). Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема, абз.2 ч.5 ст.56 ЦПК України. Системне тлумачення абз.2 ч.5 ст.56 ЦПК України та абз.1 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. За змістом усталеної практики Верховного Суду прокурор не може замінювати лише належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Належним суб`єктом владних повноважень для захисту інтересів держави є не будь-який орган, що уповноважений державою здійснювати певні функції контролю у певній сфері, а лише той, який має відповідні повноваження для захисту таких інтересів. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень на здійснення такого захисту, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль і замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень (постанови Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17, від 10 травня 2018 року у справі №918/323/17, ухвали Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі №910/18283/17, від 16 травня 2018 року у справі №826/13768/16). При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц не виключила, що у разі нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави відповідний суб`єкт владних повноважень може виступати відповідачем у справі, а прокурор, у такому випадку, набуває процесуального статусу позивача. Позивач обґрунтував своє звернення до суду тим, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави внаслідок порушення закону не лише набувачем земельної ділянки, а й органу, уповноваженого від імені держави на розпорядження цією земельною ділянкою, - ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, яке реалізує повноваження розпорядника земель державної власності на території Запорізької області. При здійсненні функцій із розпорядження землями, зокрема, здійснюючи розгляд клопотання [PERSON] про передачу спірної земельної ділянки у власність, копія якої додана до позовної заяви, ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області відповідно до вимог ч.8 ст.118, ч.6 ст.186-1 ЗК України, ст.ст.2, 6 Закону України «Про землеустрій» мало недопустити зазначених порушень, відмовити у погодженні та затвердженні відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не відповідає положенням закону, відмовити [PERSON] у передачі спірної земельної ділянки у власність. Маючи відповідно до ст.32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч.6 ст.9, ч.2 ст.15, ст.ст. 0, 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» доступ до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру службові особи ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області мали можливість перевірити наявність у власності [PERSON] земельної ділянки даного виду цільового призначення та площі, раніше набутої в порядку безоплатної приватизації. У спірних правовідносинах, як встановлено судом, були порушені вимоги ст.ст.116, 118, 121 ЗК України при передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , а відтак інтереси держави порушені саме ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, яке реалізує повноваження Держгеокадастру. Тому захист інтересу держави в суді, який полягає у скасуванні оспорюваного наказу, не узгоджується із інтересами зазначених органів. Фактично у даному випадку в особі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області поєднується і розпорядник земельної ділянки, і орган контролю, який одночасно не може виступати і позивачем, і відповідачем. Оскільки ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області є відповідачем за основною вимогою про визнання недійсним спірного наказу, тому воно не може бути позивачем, оскільки чинним законодавством не допускається збіг в одній особі позивача і відповідача (правова позиція Верховного Суду України, викладена в ухвалі від 02 березня 2011 року у справі №6-58303св10). Крім того, у даному випадку звернення прокурора до суду з позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання безоплатної передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності. Окрім того, суспільний інтерес полягає у поверненні земельної ділянки у розпорядження держави, що є умовою реалізації функцій держави з забезпеченням громадян правом власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, забезпечення рівності можливостей усіх громадян використати своє право на приватизацію землі. На думку суду, враховуючи характер і суспільну значущість спірних правовідносин, прокурор у даному провадженні належним чином обґрунтував підстави для звернення до суду з позовом на захист інтересів держави. Докази порушення прокурором порядку звернення до суду, передбаченого ст.23 Закону №1697-VII, у справі відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Пологівської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави є обгрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому суд не бере до уваги заперечення ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області проти задоволення позовних вимог, викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки вони не спростовують наведених вище висновків суду щодо обґрунтованості позовних вимог Пологівської окружної прокуратури Запорізької області і не підкріплені жодними доказами. Крім того, суд не бере до уваги надані позивачем до суду 02 грудня 2021 року, тобто після закінчення підготовчого провадження, пояснення по суті спору, оскільки вони фактично змінюють заявлені позовні вимоги та містять обґрунтування необхідності у даному випадку з урахуванням змін у чинному законодавстві вирішити питання про передачу спірної земельної ділянки не ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, як зазначено у позовній заяві, а Пологівській міській раді Пологівського району Запорізької області, що є порушенням вимог ч.3 ст.49 ЦПК України. При цьому суд також враховує, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки даний позов було забезпечено ухвалою суду від 10 січня 2020 року, а саме: шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 2324285000:04:020:0028, що розташована на території Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області за межами населеного пункту, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1392996523242, суд вважає за необхідне зазначити строк дії вказаного заходу забезпечення позову відповідно до вимог ч.7 ст.158 ЦПК України. Судом також враховано, що згідно з п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, згідно з положеннями ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Прокуратурою Запорізької області (наразі після перейменування - Запорізькою обласною прокуратурою) при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 5763,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3477 від 24 грудня 2019 року, а також при поданні заяви про забезпечення позову сплачено судовий збір в розмірі 960,50 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3475 від 24 грудня 2019 року, який впозивач просить стягнути порівну з усіх відповідачів. Оскільки відповідач [PERSON] визнав заявлені до нього позовні вимоги під час підготового провадження до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, який мав бути присуджений до сплати [PERSON] у випадку невизнання ним позову, що становить 1120,58 грн. Одночасно суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь Запорізької обласної прокуратури 50% відсотків судового збору, який мав бути присуджений до сплати йому у випадку невизнання ним позову, що становить 1120,58 грн. При цьому з відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області та ТОВ «Фірма «Стелсі» суд вважає за необхідне стягнути на користь Запорізької обласної прокуратури судовий збір у сумі по 2241,17 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved