Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що, починаючи з серпня 2008р., проти нього та його родини неодноразово зухвало скоювались кримінальні злочини, вони звертались до правоохоронних органів, які не приймали ніяких заходів щодо захисту їх прав, а навпаки в квітні 2013р. предявили йому підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України. Перед керівництвом начальника Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС в Запорізькій області [PERSON] з цього моменту почалось фабрикування кримінального провадження відносно нього. Так, 26.04.2013р. він був затриманий і слідчим Комунарського РВ до Комунарського райсуду м.Запоріжжя, головою якого був батько однієї із нібито потерпілих у справі відносно нього, було подано клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою Комунарського райсуду м.Запоріжжя від 27.04.2013р. клопотання було задоволено, однак ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.05.2013р. ця ухвала була скасована, в задоволенні клопотання відмовлено, він звільнений з-під варти. Однак, не встигши вийти із Запорізького СІЗО, його 08.05.2013р. знову затримують за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, вже за іншими епізодами, а слідчий звертається з клопотанням до суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 10.05.2013р. своєю ухвалою слідчий суддя Комунарського райсуду м.Запоріжжя задовольнив вказане клопотання і обрав щодо нього вказаний запобіжний захід. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.05.2013р. ухвала від 10.05.2013р. була скасована, в задоволенні клопотання відмовлено, він звільнений з-під варти. Ухвалою Комунарського райсуду м.Запоріжжя від 21.05.2013р. за клопотанням слідчого відносно нього було застосовано запобіжний захід цілодобовий домашній арешт. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 31.05.2013р. ухвала від 21.05.2013р. була скасована, в задоволенні клопотання слідчого відмовлено, відносно нього обрано запобіжний захід особисте зобовязання. 11.06.2013р. після обєднання кримінальних проваджень в одне, йому предявлена підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України і обвинувальний акт направлений до суду. В ході судового розгляду 22.07.2014р. прокурор, який приймав участь у справі, виніс постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення щодо нього, а вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 13.08.2014р. його було виправдано у звязку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24.11.2013р. вирок суду залишений без змін, тобто набрав законної сили. Вважає, що в результаті незаконного проведення досудового розслідування щодо нього, незаконного взяття та тримання під вартою, інших протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури під час здійснення кримінального провадження йому спричинена моральна шкода, підставою відшкодування якої є виправдувальний вирок суду відносно нього. Моральну шкоду повязує з фізичними та душевними стражданнями, який він зазнав в результаті незаконного тримання під вартою на протязі 20днів, 10 днів провів під цілодобовим домашнім арештом, що для нього, людини пенсійного віку, було вкрай тяжким, погіршився стан його здоровя, під слідством він провів загалом 1 рік 8 міс.11дн., що йому та його родині спричинило моральні страждання, здійснило негативний вплив на його двох малолітніх дітей. Розмір моральних страждань оцінює в 7\~000\~000,00грн. Після уточнення позовних вимог просить стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування морального збитку в розмірі 7\~000\~000,00грн. за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, додатково суду пояснив, що на протязі тривалого часу відносно нього та його родини, яка складається з дружини та двох малолітніх дітей, 2008р.н. та 2009р.н., вчинялись зухвалі протиправні діяння, вони піддавались нападам, він був поранений, їм погрожували особи, причетні до корумпованих кіл колишньої злодійської влади. Відносно нього особисто було сфабриковано працівниками правоохоронних органів та прокуратури кримінальну справу за ч.4 ст.296 КК України, в подальшому перекваліфіковано на ч.1 ст.296 КК України. Він двічі, на протязі загалом 20днів незаконно утримувався під вартою, 10 днів під цілодобовим домашнім арештом. Майже два роки під кримінальним переслідуванням, поки суд не виніс виправдувальний вирок і не встановив його невинуватість. В результаті протиправного кримінального переслідування він, його дружина, двоє маленьких дітей зазнали тяжких психологічних травм, його діти бачили як його затримують, тримають в решітки, вони були злякані, не могли нормально спати і до сьогоднішнього дня переживають за те, щоб його не забрали. Сам по собі факт тримання під вартою європейською спільною визнаний жорстоким поводженням, катуванням. Під час знаходження в СІЗО він зазнав фізичного та психологічного тиску з боку працівників правоохоронних органів, співкамерників, його били та катували, для нього це було вкрай тяжким. Він позбувся нормальних життєвих стосунків, був позбавлений родини, позбувся можливості працювати та утримувати свою родину, враховуючи, що його доходи були єдиним джерелом утримання їх родини, дружина знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, вона вимушена була брати в борг, більшість друзів та знайомих відвернулись від нього, перестали з ними спілкуватись, родичі перестали спілкуватись, вважали його злочинцем. Він вимушений був доводити свою непричетність до злочину, в той час, коли власне він та його родина були потерпілими від злочинних посягань певного кола осіб. Вважає, що ступінь та глибина перенесених ним та членами його родини моральних страждань дають підстави для відшкодування шкоди у визначеному ним розмірі. Просить позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, подала письмові заперечення та суду пояснила, що підстави для відшкодування позивачу шкоди відсутні, оскільки ним не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих звязків і відновлення стосунків з оточуючими через протиправні дії працівників правоохоронних органів. Крім того, Державна казначейська служба України жодним чином не порушувала прав позивача, тому не може бути відповідачем у даній справі. Просить в позові відмовити. Представник третьої особи Запорізької місцевої прокуратури №2 в судовому засіданні позов не визнав, подав письмові заперечення та суду пояснив, що позивачем не наведено правового та документального обґрунтування суми моральної шкоди, що заявлена до стягнення, не надано належних та допустимих доказів тог, що останньому було заподіяно моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, у звязку з чим вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Представник третьої особи - Комунарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області в судове засідання не прибув, подав заву про розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, зокрема, шляхом відшкодування моральної (немайнової шкоди). Ст.56 Конституції України, визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від обставин, передбачених ч.3 ст.23 ЦК України. Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Відповідно до ч.1,2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Так, згідно з нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01.12.1994р., з подальшими змінами та доповненнями (далі Закон №266), відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (п.1 ч.1) У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ст.1). Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, в т.ч., у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п.1 ст.2). У наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода (п.5 ст.3). Відповідно до ст.4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові наслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст.13 питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Судом встановлено, що 12.04.2013р. до ЄРДР за № 12013080040001407 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України (потерпілі [PERSON], [PERSON]В.) і 13.04.2013р. [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Згідно ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 13.04.2013р. в межах даного кримінального провадження було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання [PERSON] за адресою м.Запоріжя, вул..Новокузнецька,53а/63 26.04.2013р. [PERSON] був затриманий за підозрою у вчиненні вказаного кримінальног правопорушення і ухвалою слідчого судді Комунарського райсуду м.Запоріжжя від 27.04.2013р. йому застосовано запобіжний захід тримання під вартою в МСІЗО №10 м.Запоріжжя на строк до 60 днів. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.05.2013р. ухвала слідчого судді Комунарського райсуду м.Запоріжжя від 27.04.2013р. скасована, в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено, [PERSON] негайно звільнений з-під варти. 08.05.2013р. до ЄРДР за № 4201308040000023 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України (потерпілі [PERSON], [PERSON]С.) і 08.05.2013р. [PERSON] був затриманий за підозрою у вчиненні вказаного кримінального правопорушення і йому було повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Комунарського райсуду м.Запоріжжя від 10.05.2013р. до [PERSON] застосований запобіжний захід тримання під вартою на строк до 60 днів. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.05.2013р. ухвала слідчого судді Комунарського райсуду м.Запоріжжя від 10.05.2013р. скасована, в задоволенні клопотання відмовлено, [PERSON] звільнений з-під варти. Ухвалою слідчого судді Комунарського райсуду м.Запоріжжя від 21.05.2013р. за клопотанням слідчого відносно [PERSON] було застосовано запобіжний захід домашній арешт цілодобово за місцем постійного проживання. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 31.05.2013р. ухвала слідчого судді Комунарського райсуду м.Запоріжжя від 21.05.2013р. скасована, в задоволенні клопотання слідчого відмовлено, відносно [PERSON] обрано запобіжний захід особисте зобовязання. 11.06.2013р. після обєднання кримінальних проваджень в одне, [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України (події 24.08.2012р. за участю потерпілих [PERSON], [PERSON] та 12.04.2013р. з потерпілими [PERSON], [PERSON]В.) і 16.08.2013р. обвинувальний акт направлений до суду. В ході судового розгляду 22.07.2014р. прокурор, який здійснював процесуальне керівництво, виніс постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення щодо [PERSON] за ст.296 ч.1 КК України. Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 13.08.2014р. [PERSON] виправдано у звязку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24.11.2014р. вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 13.08.2014р. залишений без змін, тобто набрав законної сили 24.11.2014р. Згідно виписки з амбулаторної карти [PERSON] 17.04.2013р. був оглянутий лікарем терапевтом і йому встановлений діагноз гіпертонічна хвороба 2 ступеня, гіперанголопатія сігментів обох очей, загострення, ІХС, стенокардія інш. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] з 25.06.2008р. знаходиться в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], 27.05.1992р.н. Від цього шлюбу позивач має двох малолітніх дітей [PERSON], 22.11.2008р.н., [PERSON], 09.11.2009р.н. На момент здійснення кримінального переслідування вони фактично мешкали однією сімєю за однією адресою. Вказані обставини відповідачем не спростовані. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона з 2008р. є дружиною позивача, у них є двоє малолітніх дітей. На протязі тривалого часу їх родину переслідували через активну громадську позицію її чоловіка, який викривав корупційні діяння високопосадових владних осіб. Весною 2013р. почалося кримінальне переслідування чоловіка за діяння, які він фактично вчинив з метою захисту їх родини, а не проти інших осіб. Його два рази арештовували, він знаходився в СІЗО, другий раз арешт відбувався в присутності дітей і вони бачили, як на батька одягали кайданки. Після цього донька не могла нормально спати, вона постійно чекала батька, питала де він, була налякана тим, що більше не побачить його. Вона також переживала за чоловіка. Вони не могли спілкуватись, вона позбавилась підтримки чоловіка та захисту з йог боку. Через кримінальне переслідування та тримання під вартою в їх родині виникло скрутне матеріальне становище, оскільки на той час вона знаходилась у декретній відпустці по догляду за дітьми, усі доходи складались із заробітків чоловіка, вона вимушена була брати в борг у знайомих. Родичі та знайомі стали по іншому ставитись до чоловіка та їх родини, деякі відмовились спілкуватися з ними. Через обшуки в них вдома та її родичів у неї безпосередньо виникла конфліктна ситуація з батьками, вони довго не спілкувались. Через переживання у чоловіка погіршилось здоровя, він звертався до лікаря, через нервування неї також погіршився стан здоровя. Виникла ситуація дуже сильно вплинула на їх родину, вони усі чоловік, вона, маленькі діти зазнали тяжкого психічного стресу, душевних хвилювань та фізичних незручностей. Вважає, що визначена ними сума моральної шкоди є адекватною тим стражданнях, що вони перенесли. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він знайомий з позивачем з 2003р., за активну громадську позицію він став піддаватись протиправному переслідуванню, йому та його дружині погрожували, чинили тиск, в 2013р. порушили кримінальну справу проти нього за сфабрикованими подіями, взяли під варту. Після цього емоційний стан [PERSON] дуже змінився, він став хмурим, проявляв психічну слабкість, не міг знайти вихід з виниклої ситуації, хвилювався за дружину та дітей. Він особисто бачив позивача в суді за гратами і бачив його тяжкий психічний стан, безвихідність в очах, ці події тяжко переживали маленькі діти, на очах яких затримували позивача. До цього позивач мав роботу та дохід від неї, за що і жила їх родина. Після заведення справи партнери відвернулись, бізнес ним не вівся, доходів не було. Він зі свою дружиною особисто надавав допомогу родині позивача, в т.ч. коли він тримався в СІЗО, вони привозили продукти, надавали іншу допомогу дружині [PERSON] Для родини позивача це був значно тяжкий період, який суттєво вплинув на їх стан, уклад життя. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши надані суду докази, суд вважає встановленим та доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, оскільки з квітня 2013р. по листопад 2014р., а саме 1 рік 8 міс., він знаходився під кримінальним переслідуванням, з 26.04.2013р. по 08.05.2013р. (13 днів) та з 08.05.2016р. по 16.05.2013р. (8днів), усього 21 день, тримався під вартою в Запорізькому СІЗО, з 21.05.2016р. по 31.05.2013р. (10 днів) під цілодобовим домашнім арештом, з 31.05.2013р. йому було застосовано запобіжний захід особисте зобовязання. Однак, притягнення позивача до кримінальної відповідальності, обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, потім домашнього арешту та особистого зобовязання, було незаконним, оскільки ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 08.05.2016р., 16.05.2013р., 31.05.2013р., були скасовані ухвали слідчих суддів Комунарського районного суду м.Запоріжжя про обрання відповідних запобіжних заходів, а вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 13.08.2014р., який набрав законної сили 24.11.2014р., позивача [PERSON] було виправдано за ч.1 ст.296 КК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. За таких обставин, відповідно до вимог ст. 1176 ЦК України, ст.1,2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» позивач має право на відшкодування спричиненої йому шкоди. Виходячи з аналізу норм діючого законодавства, зокрема, ст.23 ЦК України, ст.4 Закону №266, розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в постанові №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважає, що внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності йому однозначно спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які позивач зазнав у звязку з протиправною поведінкою щодо себе, членів своєї родини. Так, незаконні дії правоохоронних органів та прокуратури під час здійснення кримінального переслідування завдали позивачу моральних втрат, оскільки він був обмежений у здійсненні своїх прав та свобод права на повагу людської гідності, на свободу та особисту недоторканість, свободу пересування, свободу ведення професійної діяльності, суспільної діяльності, свободу спілкування, був порушений звичний спосіб його життя та життя його родини, він незаконно утримувався під вартою понад 21 день, 10 днів під цілодобовим домашнім арештом, позбавився можливості спілкуватися з родиною, яка складалась з дружини та двох малолітніх дітей, 2008р.н., та 2009р.н., позбавився можливості піклуватися про них, утримувати родину. Позбавлення волі через тримання під вартою та домашнім арештом призвело до позбавлення звичних для позивача засобів отримання доходу, погіршення стану його здоровя, стосунків з оточуючими людьми. Це, в свою чергу, спричинило позивачу тяжкі психоемоційні переживання, хвилювання, нервування і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини. При цьому, суд враховує, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії є невідчужуваними та непорушними, вони визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ст.3 Конституції України). В силу цього, саме держава зобовязана забезпечувати дотримання прав людини, не допускати порушення таких прав. Перебування під кримінальним переслідуванням майже 2 роки, кінцевим результатом якого стало виправдування [PERSON], суд вважає достатнім доказом незаконності дій державних органів та спричинення негативного впливу на психічний та емоційний стан позивача. У суду немає сумнівів у наявності правових підстав для відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди, а доводи представника відповідача - Державної казначейської служби України та третьої особи Запорізької місцевої прокуратури №2 про недоведеність фактів заподіяння позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру та необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих звязків, спростовуються встановленими судом обставинами та матеріалами справи, що підтверджують тривалість досудового розслідування та судового розгляду стосовно [PERSON] і незаконність кримінального переслідування, позбавлення його волі. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд відповідно до ст.23 ЦК України враховує характер правопорушення незаконне кримінальне переслідування саме з боку державних органів, в той час, коли саме вони, в першу чергу, зобовязані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав. Також суд враховує глибину та тривалість душевних страждань позивача, погіршення його здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, а саме те, що, будучи людиною похилого віку (на квітень 2013р. вік позивача становив 61 рік), маючи на утримання двох малолітніх дітей, 2008р.н. та 2009р.н., на протязі 1 року та 8 міс. він піддавався незаконному кримінальному переслідуванню, обмежувався в здійсненні найголовніших прав та свобод людини, зокрема, на 21 день був незаконно позбавлений волі через тримання під вартою в Запорізькому СІЗО, враховуючи, що тривання під вартою як запобіжний захід у кримінальному провадженні має виключний характер і застосовується виключно за наявності передбачених законом підстав, 10 днів позивач знаходився під цілодобовим домашнім арештом, під час перебування під вартою позбувся можливості спілкуватися з родиною, друзями та знайомими, можливості заробляти та утримувати свою родину, погіршились його стосунки з оточуючими людьми, погіршився стан його здоровя. Все це призвело до суттєвої зміни звичного укладу його життя та життя його родини, необхідності докладання додаткових зусиль для його організації та поновлення своїх прав. Вказані обставини, на думку суду, викликали у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинили значні тяжкі душевні переживання та страждання. В судовому засіданні вказані обставини підтвердили позивач, свідки [PERSON], [PERSON] і не спростували представник відповідача та представник третьої особи. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги ст.13 Закону №266, відповідно до яких визначену нижчу межу розміру моральної шкоди за час перебування під слідством та судом - не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. В даному випадку, виходячи із часу перебування позивача під незаконним кримінальним переслідуванням 1 рік та 8 міс. розмір спричиненої йому моральної шкоди повинен становити не менше 29\~000,00грн (1450,00грн. х 20 міс.) Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, принцип розумності, виваженості і справедливості, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 250 000,00грн. Визначену позивачем суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 7\~000\~000,00грн. суд вважає перебільшеною і такою, що не відповідає вимогам ст.23 ЦК України та обставинам даної справи. При постановленні рішення суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що Державна казначейська служба України не порушувала прав позивача і не спричиняла йому моральну шкоду, тому не може відповідати за цим позовом. Суд виходить з того, що кошти на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, підлягають стягненню не з Державної казначейської служби, а за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського розрахунку. Держава Україна відповідно до ст.2 ЦК України є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. В таких випадках державу представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Оскільки Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, саме Держава України в особі Державної казначейської служби України є належним відповідачем у даній справі. Доводи представника відповідача про те, що державні органи, з вини яких спричинена моральна шкода, повинні бути залучені співвідповідачами у даній справі, суд також не приймає до уваги через таке. По-перше, коло відповідачів визначає виключно позивач, суд зобовязаний вирішити справу за тим позовом, що предявлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. По-друге, органи досудового розслідування та прокуратури, на незаконні дії яких посилався позивач, були залучені судом до участі у даній справі в якості третіх осіб, вони були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду , представник прокуратури приймав участь в судовому засіданні, подав свої заперечення проти позову, представник органів досудового розслідування в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. По-третє, виходячи з характеру та суті спірних правовідносин, належним відповідачем, як вже вказувалось, є саме Держава України в особі Державної казначейської служби України. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити частково.

Outcome: partial