Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та [PERSON] було укладено Договір позики від 19.03.2015. Позивач стверджував, що згідно з п. 1.1 вказаного договору [PERSON] він позичив 125\~000,00 гривень готівкою. Кошти ним були передані [PERSON] особисто в руки, вона за умовами договору позики зобов`язувалася йому повернути кошти до 19.03.2016. Але після закінчення строку повернення коштів [PERSON] категорично відмовляється від повернення позичених коштів. Таким чином, позивач вважав, що, враховуючи той факт, що строк повернення коштів закінчився, [PERSON] порушує своє зобов`язання. Також позивач зазначив, що із публікацій в мережі інтернет йому стало відомо, що [PERSON] є цивільною дружиною [PERSON] ( [INFO] Позивач вказував, що [PERSON] , на час підписання Договору позики від 19.03.2015 шляхом надання розписки була цивільною дружиною [PERSON] , а тому робила це за його згоди. У зв`язку із цим, на думку позивача, [PERSON] є належним співвідповідачем, так як позичені в позивача кошти стали об`єктом права спільної сумісної власності, набутим ним під час спільного сумісного проживання із [PERSON] . Позивач вважав, що відповідачі порушили його права, що призвело до зменшення його майна. Посилаючись на викладене вище та законодавство, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики від 19.03.2015 у розмірі 125\~000,00 грн. (сто двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок), а також сплачений ним судовий збір. 28.09.2020 ухвалою судді було відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] з`явився, позов підтримав, просив суд задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шпаргалюк С.В. у судове засідання також з`явився, проти задоволення позову саме до [PERSON] не заперечував, [PERSON] подала до суду відзив, в якому визнала факт отримання коштів у позику і невиконання своїх зобов`язань перед позивачем, зазначила, що буде повертати позичені кошти в порядку виконання рішення суду, проте заперечила, що позичені нею кошти у позивача є об`єктом спільної сумісної власності із відповідачем [PERSON] , оскільки на час отримання цих коштів вони з ним не проживали як чоловік та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не вели спільне господарство, у них був відсутній спільний бюджет, відсутні подружні взаємні права та обов`язки. Представник відповідача [PERSON] адвокат Верчик І.Є. у судове засідання також з`явився, проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у ньому. [PERSON] подав суду відзив, в якому вказував на те, що вони з відповідачем [PERSON] не проживають сім`єю, тому вимоги позивача до нього безпідставні. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду показали, що відповідачі не проживають разом, не ведуть спільне господарство, їх не сприймають як чоловіка та дружину, у них є лише спільні діти, проте у відповідача [PERSON] є ще діти від інших жінок. Вислухавши пояснення позивача та представників відповідачів, покази свідків, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, з огляду на визнання відповідачем [PERSON] позову у порядку ч.\~4 ст. 206 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позову до [PERSON] та про відмову у задоволенні вимог до [PERSON] , з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що між позивачем та [PERSON] було укладено Договір позики від 19.03.2015. Згідно з п. 1.1 вказаного договору [PERSON] отримала у позику від позивача 125\~000,00 гривень готівкою. Відповідач зобов`язалася повернути позивачу позичені кошти до 19.03.2016. Крім того, згідно з п. 1.1 даного договору позики від 19.03.2015 Позикодавець зобов`язався за адресою: [ADDRESS] , передати Позичальнику у власність гроші в сумі 125\~000,00\~грн., а Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцеві ці кошти за цією ж адресою. У п. 3.2 цього договору визначено, що в разі неможливості врегулювання спору, сторони домовились розглядати його відповідно до законодавства України у Києво-Святошинському районному суді Київської області. На час розгляду справи доказів повернення позивачу відповідачем зазначених коштів суду не було надано, натомість відповідач [PERSON] у своєму відзиві визнала той факт, що ці кошти нею не були повернуті позивачу. Таким чином, враховуючи той факт, що строк повернення коштів закінчився, відповідач [PERSON] порушує своє зобов`язання. Крім того, у мотивувальній частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.10.2016, що набуло законної сили, у справі 757/50348/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання майна таким, що набуте у спільну сумісну власність, визнання права власності на частину нерухомого майна, набутого у спільну сумісну власність встановлено, що [PERSON] у період з 2012 року по вересень 2014 року не мешкав разом з [PERSON] . Більш того, в період між народженням дітей, у [PERSON] від іншої жінки народилась дитина, що підтвердила у судовому засіданні свідок, яка є матір`ю [PERSON] та яка підтвердила наявність у її сина ще й доньки. Також між відповідачами 16.09.2020 було укладено Договір про визначення місця проживання дитини, участь у забезпеченні умов її життя та здійснення права на особисте виховання дитини. Цей договір посвідчено 16.09.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Я. О. за реєстровим № 1051. У вказаному договорі відповідачі вказали, що вони не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах ні на час його підписання, ні на час народження дітей. У ході розгляду справи суду не було надано доказів того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , у тому числі на час укладання спірного договору позики від 19.03.2015, спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні витрати, придбавали майно в інтересах сім`ї, мали подружні взаємні права та обов`язки, а також інших доказів, що вказують на наявність встановлених між відповідачами відносин, притаманних подружжю. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За правилами ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)\~визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)\~визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зі змісту ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. З огляду на ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 65 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного суду від 15.08.2019 у справі № 588/350/15-ц, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, що вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. З урахуванням проаналізованих правових норм та судової практики в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Договір позики від 19.03.2015 про взяття відповідачем [PERSON] в борг у позивача грошових коштів у розмірі 125\~000,00 грн. підтверджує не лише факт укладання між сторонами договору позики грошових коштів на строк до 19.03.2016, а й факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в якості позики. Оскільки на даний час відповідач [PERSON] не повернула позивачу позичені нею кошти, є всі підстави стягнути з неї грошові кошти у розмірі 125\~000,00 грн. А отже, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача [PERSON] , як з боржника, на користь позивача 125\~000,00 грн., а тому задовольняє позов до [PERSON] . Стосовно вимог позивача до відповідача [PERSON] про стягнення з нього солідарно разом з відповідачем [PERSON] боргу у сумі 125\~000,00 грн., то суд залишає їх без задоволення, оскільки судом в ході розгляду справи було встановлено, що як на час укладання спірного договору позики, так і на даний час відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживали разом сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу. Крім того, задовольняючи вимоги позивача до [PERSON] , суд відповідно до вимог ч. 1 ст.\~141 ЦПК України також стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1\~250,00 грн., який позивач сплатив і це підтверджується наявною у справі квитанцією. Враховуючи наведені обставини та правовий висновок Верховного суду, викладений у постанові від 15.08.2019 у справі № 588/350/15-ц,

Outcome: approved