Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, вимоги якої мотивував тим, що від спільного з відповідачкою шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , на утримання якого з нього на підставі рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 06.03.2017 стягнуто аліменти в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття. З березня 2018 року їх спільний син почав проживати з ним, у зв`язку з чим рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 19.12.2018 припинено стягнення з нього аліментів визначених вищевказаним судовим рішенням. Позивач вказує, що з 29.03.2018 син постійно проживав з ним, саме він забезпечував дитину всім необхідним та утримував його за свої власні кошти, а відповідачка [PERSON] незважаючи на те, що не надавала кошти на утримання сина продовжувала отримувати від нього аліменти, сума яких за період з 29.03.2018 по день набрання чинності рішення про припинення стягнення аліментів становить 9202 грн. Позивач вважає, що в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України сплачені ним кошти у сумі 9202 грн., як безпідставно набуті, мають бути йому повернуті відповідачкою шляхом задоволення його позову судом. Ухвалою суду від 06.06.2019 по справі відкрито провадження, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 40-41). 09.07.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка, посилаючись на недоведеність безпідставного набуття нею коштів, які сплачувалися в якості аліментів на утримання сина на підставі судового рішення, а також, те, що весною 2018 року їх спільний з позивачем син проживав то з нею, то з батьком, просила відмовити у задоволенні заявлених позивачем вимог. Ухвалою суду від 07.08.2019 по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 61-62). Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Старчеус С. І. в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 09). Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 06.03.2017 з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти в розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином повноліття, починаючи з 14.02.2017 (а.с. 11-12). Як вбачається з копії акту складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] з 29.03.2018 постійно проживає з батьком в квартирі [ADDRESS] вказаного будинку (а.с . 10 ). Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 19.12.2018 припинено стягнення з [PERSON] аліментів визначених рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 06.03.2017 (а.с. 13-14). Довідкою про доходи [PERSON] підтверджується сплата ним аліментів за період з січня 2018 року по грудень 2018 року (а.с. 15). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в один із днів весною 2018 року до неї підійшов [PERSON] із сином та попросив підписати акт про проживання його дитини разом із ним, вона запитала у [PERSON] , чи дійсно це так, на що той підтвердив його проживання із батьком. Вона підписала акт, проте їй невідомо з якого саме періоду проживає дитина із батьком, пам`ятає, що до підписання акту вона декілька разів бачила його в під`їзді будинку. Подробиці життя сусідів не її цікавлять. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У даному випадку, суд вважає, що підстави, передбачені законом, для віднесення сплачених аліментів до безпідставно набутих відповідачкою, відсутні. Крім того, стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, за нормами пункту 1 частини 1 статті 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тлумачення цієї норми свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум не є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі відсутності недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про недоведеність факту недобросовісності, зловживань з боку відповідачки, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд також враховує, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (частина 1 та 2 статті 179 Сімейного кодексу України (далі - КК України). Витрачання аліментів за цільовим призначенням означає, що той із батьків (або інші особа, відповідно до статті 179 СК України), на ім`я якого вони виплачуються, зобов`язаний спрямовувати їх на забезпечення потреб дитини у харчування, одязі, в охороні здоров`я, отриманні освіти та на створення гідних умов життя дитині. Сама неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. Проте наявність детальної регламентації обов`язків цільового використання аліментів не виключає випадків, коли вони використовуються не за цільовим призначенням. Відповідно до частини 1 статті 186 СК України, контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. Дана стаття відповідає змісту правила статті 19 СК України про участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Орган опіки та піклування повинен відреагувати на кожну заяву платника аліментів про проведення такого контролю. Згідно з частиною 2 статті 186 СК України у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Проте, вимоги щодо нецільового використання коштів відповідачкою за певний період часу відповідно до статті 186 СК України, позивач не заявляв. Суд не надає оцінку допустимості в якості доказу акту про проживання дитини з батьком з певного періоду часу (а.с. 10), оскільки підставою для відмови у задоволенні позовної заяви є недоведеність позивачем факту недобросовісності чи зловживань з боку відповідачки щодо отриманих нею коштів та невірно, у зв`язку з цим, обраного способу захисту порушених прав.

Outcome: dismissed