Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що між ними 01.03.2014р. було укладено договір №404 про надання послуг з автостоянки транспортних засобів, строком дії до 31.12.2014р. Відповідно до умов договору позивач зобовязується надати відповідачу на території за адресою: м.Запоріжжя, вул.Гудименка, 42а, місце №197 під стоянку автомобіля «Фольцваген гольф», державний номер [NUMBER], а відповідач зобовязаний щомісяця до 5 числа поточного місяця оплачувати винагороду в розмірі 150,00грн. Відповідач належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань з оплати наданих послуг, у звязку з чим утворилась заборгованість у період з 19.03.2014р. по 30.09.2015р. в сумі 2460,00грн. Просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала повністю і просить його задовольнити, додатково суду пояснила, що між сторонами дійсно укладався такий договір, оплата повинна була вноситись відповідачем щомісячно по 150,00грн. готівкою чи на банківський рахунок підприємства. 03.03.2015р. до укладеного договору були внесені зміни щодо розміру винагороди, яка стала становити 180,00грн. щомісячно. При цьому, ці зміни за погодженням сторін застосовувались до правовідносин, які виникли між ними з 01.10.2014р. В березні та квітні 2014р. відповідач сплатив по 300,00грн. щомісячно, надавши відповідні квитанції, але ці кошти бухгалтерія підприємства на даний час не бачить, оскільки змінились банківські розрахунки підприємства. Починаючи з травня 2014р. відповідач оплату не здійснює, у звязку з чим утворилась заборгованість у вказаній сумі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково і пояснив, що дійсно між сторонами було укладено вказаний договір про надання послуг автостоянки, за яким він щомісячно повинен оплачувати позивачу по 150,00грн. щомісячно. До укладання вказаного договору він вже 26 років користувався такими послугами і своєчасно вносив оплату, останнім часом через систему Приват-24 на банківський рахунок позивача, як і усі інші комунальні платежі. Ніяких претензій до цього часу позивач з приводу оплати до нього не предявляв. В лютому квітні 2014р. через Приват-24 Банк списав з його карткового рахунку щомісячну оплату за послуги автостоянки на користь позивача в подвійному розмірі, тобто оплата пройшла по 300,00грн. щомісячно. Таким чином він сплатив за вказаним договором послуги за квітень-липень 2014р., тому заборгованість становить не 2460,00грн., а 2310,00грн. З травня 2014р. він ніяких оплат за цим договором не здійснював. З жовтня 2015р. послугами автостоянки не користується. Неодноразово звертався до позивача з приводу його претензій щодо оплати заборгованості, яка кожного разу визначалась позивачем в різному розмірі, але спір вони не вирішили. Визнає суму заборгованості 2310,00грн і просить прийняти рішення про її стягнення шляхом розстрочки на 10 місяць рівними частинами з урахуванням суми судового збору, оскільки на даний час у нього склалося тяжке матеріальне становище, він працює, але отримує мінімальну заробітну плату. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за такими підставами. За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Згідно з ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з ст.631 ЦК України строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконувати обовязки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладання. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання. Згідно з ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Правові наслідки, які настають у разі порушення зобовязання, визначені ст.611 ЦК України. Згідно ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одно сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд встановив, що між сторонами 01.03.2014р. було укладено договір №404 про надання послуг з автостоянки транспортних засобів, строком дії до 31.12.2014р., відповідно до якого позивач надав відповідачу на території за адресою: м.Запоріжжя, вул.Гудименка, 42а, місце №197 під стоянку автомобіля «Фольцваген гольф», державний номер [NUMBER], а відповідач зобовязаний щомісяця до 5 числа поточного місяця оплачувати винагороду в розмірі 150,00грн. 03.03.2015р. між сторонами була укладена додаткова угода до договору про надання послуг з автостоянки автомобіля, відповідно до якої відповідач зобовязаний щомісяця до 5 числа поточного місяця оплачувати винагороду в розмірі 180,00грн. При цьому, відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України сторони домовились, що положення даної додаткової угоди застосовуються до правовідносин, які виникли до підписання цієї угоди, а саме з 01.10.2014р. (п.2 додаткової угоди). Крім того, сторони дійшли згоди, що у випадку відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну договору після закінчення строку його дії на протязі одного місяця, договір вважається пролонгованим на той самий строк та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та додатковою угодою (п.3 додаткової угоди).\~\~ В судовому засіданні сторонами не оспорювалось, що вказаний договір та додаткова угода до нього ними укладались, підписувались, відповідач користувався послугами автостоянки з березня 2014р. по вересень 2015р. включно, з жовтня 2015р. відповідач за власним бажанням припинив користуватися цими послугами. У звязку з тим, що ці обставини визнаються сторонами, на підставі ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню при вирішенні даної справи. Згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу з березня 2014р. по лютий 2015р. включно здійснювалось нарахування плати за послуги автостоянки в розмірі 150,00грн. щомісячно, в березні 2015р. здійснено нарахування в сумі 330,00грн., з квітня 2015р. по вересень 2015р. включно по 180,00грн. щомісячно. Згідно цього ж розрахунку в березні та квітні 2014р. відповідач сплатив по 300,00грн. щомісячно. Починаючи з травня 2014р. по вересень 2015р. відповідач ніяких платежів на рахунок позивача не вносив. Станом на 01.10.2015р. заборгованість з оплати послуг автостоянки становить 2460,00грн. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозвязку, вирішуючи цей спір, суд виходить з того, що сторонами фактично не заперечується факт укладання договору про надання послуг автостоянки, його правомірність і обовязковість. Спір між сторонами виник щодо розміру заборгованості з оплати послуг автостоянки за період з березня 2014р. по вересень 2015р. включно. Визначаючи розмір цієї заборгованості, враховуючі ті обставини, які не заперечуються сторонами і підтверджуються розрахунком позивача, за період з березня 2014р. по вересень 2015р. позивачем нараховану плату за вказаним договором в загальній сумі 3060,00грн., сплачено в березні-квітні 2014р. по 300,00грн. щомісячно, тобто 600,00грн., заборгованість станом на 01.10.2015р. становить 2460,00грн. Перевіривши наданий позивачем розрахунок в сукупності з умовами укладеного між сторонами договору №404 від 01.03.2014р., додаткової угоди до нього від 03.03.2015р., наданими відповідачем квитанціями, суд знаходить його вірним, тому приймає його за основу при постановленні рішення як належний і допустимий доказ. Даний розрахунок відповідачем не спростований. В судовому засіданні відповідач розмір нарахування плати за послуги автостоянки за період з 01.03.2014р. по 01.10.2015р. не оспорював, підтвердив факт внесення ним оплати на рахунок позивача в березні-квітні 2014р. по 300,00грн. щомісячно, надавши суду відповідні квитанції про оплату вказаних сум. Також не оспорював, що з травня 2014р. ніяких коштів на рахунок позивача за вказаним договором не оплачував, але продовжував користуватися послугами автостоянки по вересень 2015р. включно. Але суд вважає, що фактично заборгованість відповідача перед позивачем виникла за період з липня 2014р. по вересень 2015р. включно, оскільки відповідачем в період дії договору в березні-квітні 2014р. була внесена плата в подвійному розмірі, яка була зарахована позивачем в рахунок оплати за травень-червень 2014р. Доводи відповідача, що в лютому 2014р. ним також була внесена плата за послуги автостоянки в подвійному розмірі, яка повинна бути зарахована в рахунок оплати за вказаним договором і заборгованість повинна рахуватися з серпня 2014р., суд не приймає до уваги, оскільки вони не відповідають обставинам даної справи. Так, судом встановлено і фактично не оспорюється сторонами, що договір був укладений ними 01.03.2014р., тому права та обовязки сторін за ним відповідно до вимог ст. 631 ЦК України виникли з цього моменту. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості плата за послуги нараховувалась відповідно до умов договору з 01.03.2014р. і станом на цей момент заборгованості відповідач перед позивачем не мав. Внесення плати в більшому розмірі в лютому 2014р., тобто до моменту укладання спірного договору, немає ніякого правового значення для вирішення спору, предметом якого є розмір заборгованості за період з березня 2014р. по вересень 2015р. Наявність між сторонами до моменту укладання вищевказаного договору інших договірних правовідносин не стосується суті даного спору і не може бути предметом розгляду справи відповідно до вимог ст.11 ЦПК України. Доводи відповідача щодо зазначення позивачем в претензіях на його імя різних сум заборгованості, суд не приймає до уваги, оскільки суд розглядає справу на підставі належних і допустимих доказів, що надані суду. Зокрема, такими доказами на підтвердження періоду та розміру заборгованості є відповідний розрахунок та банківські квитанції, що і були безпосередньо досліджені та оцінені судом. Таким чином, суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог і заперечень сторін, на підставі наданих ними доказів, приходить до висновку, що відповідач [PERSON] порушив умови укладеного між сторонами договору про надання послуг №404 від 01.03.2014р., оскільки не виконав свого зобовязання щодо сплати в рахунок оплати отриманих послуг щомісячних платежів, у звязку з чим утворилась заборгованість фактично за період з 01.07.2014р. по 30.09.2015р. в загальній сумі 2460,00грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному розмірі. На підставі вищевикладеного, позов слід задовольнити повністю. Згідно з ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн. При цьому, від клопотання про зменшення розміру судового збору відповідач [PERSON] в судовому засіданні відмовився, у звязку з чим воно не підлягає розгляду судом. Крім того, відповідач [PERSON] заявив клопотання про розстрочку виконання даного рішення суду на 10 місяців з виплатою рівними частками по 281,00грн. щомісячно з посиланням на ті ж самі обставини. Згідно з ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з ст.373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сімї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо) за заявою державного виконавця або за заявою сторони, суд, який видав виконавчий документ, у 10-денний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну або встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. Зі змістовного аналізу вказаної норми вбачається, що розстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об'єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим. На даний час судом не встановлено обставин, які унеможливлюють виконання відповідачем судового рішення або ускладнюють його виконання. Посилання відповідача на те, що його заробітна плата становить 1400грн., у звязку з чим він не зможе виконати рішення суду, з урахуванням розміру суми, що підлягає стягненню з відповідача (2460,00грн + 1218,00грн), не є винятковим випадком, який давав би підстави для розстрочки виконання судового рішення. Таким чином, суд вважає необхідним в задоволенні відповідного клопотання відповідача відмовити.

Outcome: approved