Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що у жовтні 2010 року із щотижневика оголошень «AVISO» довідався про продаж автомобіля «Опель - Астра», 1992 року випуску. Після телефонної розмови зустрівся [PERSON] як особою, котра надала оголошення. Предметом зустрічі стало обговорення умов купівлі - продажу автомобіля «Опель-Астра». При зустрічі він довідався, що автомобіль належить на праві власності відповідачу [PERSON] На його прохання [PERSON] пред'явив технічний паспорт на автомобіль, запевнив його у повних правах за довіреністю на автомобіль і запропонував придбати даний ТЗ на підставі довіреності, яка буде видана безпосередньо власником [PERSON], з яким він має прямий зв'язок і є його представником. Він вирішив придбати автомобіль та передав відповідачу [PERSON] 30 євро для оформлення довіреності від власника транспортного засобу [PERSON] 22.10.2010 року відповідну довіреність було надано [PERSON] і цього дня [PERSON] запропонував здійснити проплату і забрати автомобіль. 25.10.2010 року він зустрівся із [PERSON], отримав від нього довіреність від 22.10.2013 року, передав кошти в сумі 8 тис. грн. (еквівалент 1 тис. доларів США) і домовився про вивезення автомобіля з території приватної автомайстерні на околиці Дарницького району міста Києва. Згодом за адресою його місця проживання надійшов рекомендований лист, на якому значилась адреса та прізвище власника придбаного ним автомобіля [PERSON] В листі від 27.10.2010 року [PERSON] повідомляв його про те, що видана на його ім'я довіреність є недійсною і вимагав повернути автомобіль. Телефоном [PERSON] пояснив, що нібито сам став жертвою дій [PERSON], в результаті чого наклали арешт на належний йому автомобіль «Опель-Астра» і щоб вирішити проблему, пов'язану із зняттям арешту, йому довелося витратити 5 тисяч гривень. За поновлення довіреності, за словами [PERSON], йому необхідно виплатити тепер йому вказані 5 тисяч гривень. Проводити таку оплату він відмовився, оскільки вбачав у цьому шахрайські дії. Повернути передані ним кошти [PERSON] та [PERSON] категорично відмовились. Вважає, що [PERSON] ввів його в оману щодо можливості продажу автомобіля і внаслідок цього незаконно заволодів його коштами в сумі, еквівалентній 1 тисячі доларів США та 30 євро, які з його слів були передані [PERSON] Має місце неукладений договір купівлі-продажу автомобіля та факт заволодіння його коштами без законної на те підстави. Оскільки дії відповідачів [PERSON] та [PERSON] вважає спільними, просив стягнути з них солідарно спричинену йому шкоду в сумі 8322 гривні 76 копійок, що еквівалентно 1 тисячі доларів США та 30 євро станом на 24.10.2013 року. 25 жовтня 2010 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого остання поручилась субсидіарно (додатково) за виконання зобов'язань відповідача [PERSON] щодо переоформлення автомобіля на нього (укладення договору його купівлі-продажу) до 31.12.2010 року. Вважає, що відповідач [PERSON] як поручитель має сплатити на його користь субсидіарно (додатково) 100 гривень, оскільки зобов'язання, за які вона поручилась, не виконані. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково пояснив, що відповідач [PERSON] одержав кошти за автомобіль, який перебував в арешті та йому не належав, запевнив його, що уладнає дані обставини з власником автомобіля [PERSON] та не уладнав їх, він безпідставно заволодів належними йому коштами. Представник позивача [PERSON] вимоги позивача вважає обґрунтованими. Відповідач [PERSON] заявлені вимоги не визнав, підтвердив обставини, зазначені позивачем, про оголошення щодо продажу автомобіля, зустрічі з позивачем та отримання від нього коштів в сумі 8000 гривень та 30 євро. Пояснив, що володів автомобілем марки «Опель - Астра», належним [PERSON], на підставі довіреності, вважав, що наділений правом його продажу, а тому продав позивачу за кошти в сумі 8000 гривень. Вказані кошти власнику автомобіля не передавав. Кошти в сумі 30 євро передав [PERSON] для оплати довіреності, якою він уповноважив позивача розпоряджатись належним йому автомобілем. Обставини щодо скасування довіреності йому не відомі. Підтвердив, що йому були відомі обставини про перебування автомобіля під арештом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, в поданих до суду запереченнях вказав, що заявлені позивачем вимоги не визнає, оскільки вони є необґрунтованими, на їх підтвердження не надані належні докази. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки до суду не повідомила. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, даний відповідач вдруге не з'явилася до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надала, враховуючи правила ст.ст. 157, 169 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача [PERSON] Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши надані ним документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Правила вирішення спорів, пов'язаних із відновленням майнового стану особи, що потерпіла від безпідставного набуття (збереження) іншою особою її майна визначають норми статті 1212 ЦК. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Вказана норма визначає як підставу виникнення зобов'язання із безпідставного збагачення сукупність наступних умов: - набуття або збереження майна, що означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння; - таке набуття або збереження майна відбувається за рахунок іншої особи, тобто внаслідок втрати або недоотримання цього майна іншою особою - потерпілим; - відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок потерпілого. У другій частині ст. 1212 ЦК України встановлено, що зобов'язання із безпідставного набуття (збереження) майна виникає незалежно від того, що стало причиною збагачення набувача: його діяння, діяння потерпілого, інших осіб, подія. Третя частина ст. 1212 ЦК України передбачає поширення положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями ЦК України : повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] у щотижневику оголошень «AVISO» помістив оголошення про продаж автомобіля «Опель - Астра», 1992 року випуску. Після телефонного дзвінка позивача зустрівся з ним та обговорив умови купівлі - продажу автомобіля. При зустрічі відповідач [PERSON] повідомив, що автомобіль належить на праві власності відповідачу [PERSON], в підтвердження вказаної обставини пред'явив технічний паспорт на автомобіль. Позивач з метою придбання автомобіля передав відповідачу [PERSON] 30 євро для оформлення довіреності від власника транспортного засобу [PERSON] 22.10.2010 року відповідну довіреність було надано відповідачем [PERSON] 25.10.2010 року позивач отримав від відповідача [PERSON] довіреність від 22.10.2013 року, якою був уповноважений розпоряджатись належним йому автомобілем «Опель - Астра», в тому числі користуватись з правом керування, та передав останньому кошти в сумі 8 тис. грн. (еквівалент 1 тис. доларів США). Договір купівлі-продажу автомобіля не укладався. Вказані обставини не спростовані відповідачем [PERSON], підтверджені довіреністю відповідача [PERSON], посвідченою нотаріусом 22.10.2010 року, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], розписками відповідача [PERSON] від 14.10.2010 року та 25.10.2010 року. Вказані встановлені обставини свідчать про те, що відповідач [PERSON] заволодів коштами позивача в сумі 8000 гривень без достатньої правової підстави. Строк дії довіреності, якою він був уповноважений розпоряджатись належним [PERSON] автомобілем «Опель - Астра», сплив 05.12.2009 року, що підтверджено доданою до матеріалів справи відповідачем [PERSON] фотокопією довіреності, посвідченої нотаріусом 13.06.2009 року. Наявні підстави виникнення зобов'язання із безпідставного збагачення. Той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] заволоділи коштами позивача за домовленістю, не знайшов підтвердження в судовому засіданні. Встановлено, що отримані від позивача за продаж автомобіля кошти відповідач [PERSON] не передавав власнику автомобіля [PERSON], а тому ці кошти підлягають стягненню з нього в розмірі, заявленому позивачем, в сумі 7993 гривні. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Вимоги позивача про стягнення коштів в сумі, еквівалентній 30 євро, які були передані ним відповідачу [PERSON] 14.10.2010 року, не підлягають задоволенню з наступних підстав. Із розписки відповідача [PERSON] вбачається, що кошти в сумі еквівалентній 30 євро, йому передані в рахунок вартості автомобіля. В судовому засіданні позивач та відповідач [PERSON] пояснили, що дані кошти були передані в рахунок оплати послуг зі складання [PERSON] довіреності на право розпорядження автомобілем. Встановлено, що така довіреність була складена, посвідчена та передана позивачу. В довіреності мається відмітка, що за її посвідчення стягнуто плату за домовленістю. Факт передачі вказаної суми коштів судом не може бути розцінено як факт заволодіння відповідачами коштами без достатньої правової підстави. В судовому засіданні позивачем не доведено факт скасування складеної відповідачем [PERSON] довіреності на розпорядження позивачем належним йому автомобілем. Відповідно до положень ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної, може у будь-який час скасувати довіреність. Якщо довіреність була посвідчена нотаріально, то і відмова від неї вимагає нотаріальної форми, адже згідно ч. 3 ст. 214 ЦК відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Щоб реалізувати своє право на скасування нотаріально посвідченої довіреності, фізичній особі необхідно звернутись до нотаріуса із заявою про скасування довіреності, а також повідомити про скасування довіреності представника та третіх осіб, для представництва перед якими вона була видана. Скасувати довіреність має право лише той нотаріус, який її завірив. Згідно з п. 154 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту від 03.03.2004 року № 20/5 при одержанні заяви про скасування довіреності про це робиться відмітка на примірнику довіреності, що зберігається у справах нотаріуса, та в реєстрі нотаріальних дій. Скасування довіреності тягне за собою припинення повноважень представника. У зв'язку з цим у особи, яку представляють, і її правонаступників виникає низка обов'язків. Згідно з ч. 2 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Посвідчені нотаріусами довіреності, а також передоручення за ними, припинення їх дії підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2006 року № 111/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28.12.2006 року за № 1378/13252. Рекомендований лист від 27.10.2010 року, в якому позивача було повідомлено про те, що видана на його ім'я довіреність є недійсною, не може бути доказом факту скасування довіреності, наданої позивачу, за відсутності інших доказів такого факту. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] в рахунок субсидіарної відповідальності за договором поруки коштів в сумі 100 грн. Встановлено, що 25.10.2010 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] поручилась субсидіарно (додатково) за виконання зобов'язань відповідача [PERSON] щодо переоформлення автомобіля (укладення договору його купівлі-продажу) до 31.12.2010. Згідно зі ст. 553 ЦК України порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Порука - обов'язок поручителя перед кредитором нести відповідальність за порушення боржником своїх зобов'язань. Порука виникає на базі договору поруки. Порука є способом забезпечення зобов'язань. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Субсидірна відповідальність має місце тоді, коли в зобов'язанні беруть участь два боржники, один з яких є основним, а інший - додатковим (субсидіарним). Субсидіарний боржник несе відповідальність перед кредитором додатково до відповідальності основного боржника. Субсидіарна відповідальність зазначена в договірних зобов'язаннях. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] не мало місця будь-яких договірних зобов'язань, які порушив відповідач. За відсутності зобов'язальних відносин та факту порушення зобов'язань не настає відповідальність відповідача [PERSON] та, відповідно, відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявив про застосування у справі позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач вказав, що про порушення свого права дізнався наприкінці жовтня 2010 року після отримання листа, підписаного відповідачем [PERSON], датованого 27.10.2010 року. Зважаючи на дату написання листа, момент порушення прав та законних інтересів позивача мав місце після вказаної дати. Позовна заява до суду подана позивачем 25 жовтня 2013 року, що підтверджено відміткою секретаря канцелярії Миронівського районного суду Київської області на копії заяви позивача та пояснювальною запискою старшого секретаря суду. Таким чином, підстави для застосування позовної давності відсутні. У відповідності до правил ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Згідно з положенням статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При подачі до суду заяви позивачем понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 234,80 грн., що підтверджується квитанцією від 25.10.2013 року, та витрати за надання правової допомоги в розмірі 1900 гривень, що підтверджується договором про надання правової допомоги № 28 від 07 жовтня 2013 року та квитанцією про її оплату від 07 жовтня 2013 року. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача в мінімальному розмірі в сумі 229, 40 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення та розумно обґрунтованим за розміром. Фактори, що повинні братися до уваги при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, включають в себе: обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення. Згідно пояснень представника позивача на консультування позивача та підготовку позовної заяви він витратив шість з половиною годин. Суд вважає вказаний обсяг часу і роботи завеликим для належного виконання доручення позивача з урахуванням складності справи та поданої заяви. З урахуванням вказаних обставин та факту часткового задоволення позовних вимог, понесені позивачем витрати на правову допомогу підлягають частковому відшкодуванню відповідачем [PERSON] в сумі 1000 гривень. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 214, 249, 553, 554, 1212 ЦК України, пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved