Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 38 387,10 грн., посилаючись на те, що між сторонами 02 червня 2008 року укладено Договір про видачу та використання кредитних карток, при цьому Банк за платіжною карткою клієнта відкрив картковий рахунок зі сплатою відсотків, внаслідок невиконання вимог якого виникла зазначена заборгованість. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, при цьому зазначив, що згідно з умовами договору відповідач зобов'язувався щомісячно погашати кредит, однак всупереч договірним зобов'язанням в установлені графіком терміни позичальником не повернуто належні грошові суми, відповідач не дотримувався умов надання банківських послуг. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість та на застосування строку позовної давності. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 02 червня 2008 року укладено Договір про видачу та використання кредитних карток з необмеженим терміном дії. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період в часі, зі спливом якого повязана дія чи подія,яка має юридичне значення. На підставі ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а відповідно до ст. 253 ЦК України початок строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано йог початок. Як вбачається з положень п. 25.2 Договору, вазаний договір має необмежений термін дії. Виходячи з сутності кредитних праовідносин, які, з огляду на строковість, як принцип кредитування, завжди мають «кінцеву» дату, з якою пов»язане остаточне повернення отриманого кредиту. Проте у вказному договорі не вказано його кінцевий строк дії, що не узгоджується з приписами актів цивільного законодавства. Крім того, у додатку до договору зазначено, що кредитна лінія надається строком на 1 рік, а термін кредитної лінії автоматично продовжується в разі виконання клієнтом договірних зобов»язань. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач з червня 2009 року не виконував належним чином взяті на себе договірні зобов»язання щодо свочасного повернення кредитних коштів. За умовами Договору відповідач повинен сплачувати позику кожного місяця в строк 20 - го числа. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Останній платіж до відповідача надійшов 26 червня 2009 року і до моменту звернення позивача до суду відповідач платежі не здійснював, чим порушив умови договору. Ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня. Коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. З огляду на наведені вище норми закону відповідач, не сплативши черговий платіж в строк до 20 липня 2009 року, порушив права позивача, а відтак починаючи з 21 липня 2009 року почався перебіг строку позовної давності, що надавало право позивачу вимагати повернення кредиту та звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. З наведеного вбачається, що перебіг строку позовної давності почався з 21липня 2009 року та в межах строку загальної позовної давності строк закінчився 21 липня 2012 року, а позивач звернувся з позовною заявою вже після спливу строків позовної давності - 08 листопада 2013 року, що є підставою для відмови у позові. Відповідно ч.ч.3-4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У разі неналежного виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами позивача про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких визначено відповідно до умов Договору періодичними щомісячними платежами, обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу. Подібна правова позиція щодо початку перебігу строку позовної давності та моменту настання права вимоги кредитора до боржника, викладена в постанові судової палатим у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06.11.2013 р. у справі № 6-116цс13. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач, будучи обізнаним про невиконання відповідачем своїх обов'язків за кредитним договором, не був позбавлений можливості звернутись до суду за захистом порушених прав, однак жодних дій з приводу захисту своїх порушених прав ними не вжито, а відтак позивачем пропущено строк, у межах якого він мав можливість звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права. У зв'язку з тим, що загальний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого цивільного права та інтересу сплинув, доказів поважності його пропуску стороною позивача не надано, суд застосовує позовну давність та відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed