Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позов, свої позовні вимоги мотивує тим, що 28.08.2017 р. до нього звернувся [PERSON] з усним проханням отримання грошових коштів у розмірі 13520 грн. на власні нужди, які зобов'язався повернути до 01.10.2017 р. у повному розмірі. Відповідачем була складена розписка про отримання грошей та вказано, що в разі неповернення боргу своєчасно буде нараховуватися пеня у розмірі 1 % на повну суму за кожний прострочений день, у присутності свідків. У позасудовому порядку вирішити спір з відповідачем не вдалося, вказаний борг відповідач не повернув. Просить суд: стягнути з відповідача на його користь суму боргу у сумі 13520 грн. та пеню у розмірі 1 % річних з простроченої суми за кожен день прострочення у розмірі 188653 грн. 71 коп.; стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого судового збору у розмірі 735 грн. 76 коп. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Будь-яких клопотань про відкладення у цей день розгляду справи від нього не надходило. Суд, заслухавши думку позивача, дослідивши докази по справі, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.08.2017 р. відповідач [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму у розмірі 13520 грн., яку зобов'язався повернути до 01.10.2017 р. та у випадку не повернення вказаної суми сплатити пеню у розмірі 1 % річних з простроченої суми за кожен день прострочення, про що була складена розписка /а.с.7/. Відповідач [PERSON] кошти у сумі 13520 грн. позивачу [PERSON] не повернув. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача грошові кошти у сумі 13520 грн. Щодо вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] суму пені у розмірі 1 % річних з простроченої суми за кожен день прострочення суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 549, ч. 1 ст. 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її неспівмірність із розміром основного зобов'язання. Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України є обов'язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 4 вересня 2014 року (справа № 6-100цс14), ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Таким чином, суд може з власної ініціативи застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України до вимог про стягнення пені, за умови, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір збитків. Суд вважає нараховану суму пені завищеною, такою, що не відповідає передбаченим п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем. Таким чином, з урахуванням положень ст. ст. 3, 509, 627 ЦК України та засад справедливості, добросовісності та розумності, слід зменшити розмір пені до суми у розмірі 30000 грн., оскільки відповідач не повернув борг у визначений у розписці строк, тому повинен нести матеріальну відповідальність за порушення основного зобов'язання. Враховуючи вищевикладене, суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 13520 грн. та пеню у розмірі 1 % річних з простроченої суми за кожен день прострочення у сумі 30000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 735 грн. 76 коп.

Outcome: partial