Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з дійсним позовом до відповідачів про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, в обґрунтування вимог зазначивши, що відповідно договору купівлі-продажу жилого будинку ААО №832392 від 23.06.1998р., посвідченого приватним нотаріусом Свердловського нотаріального округу [PERSON], реєстр. №1666, житловий будинок [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON]. З січня 2001р. позивач став проживати з дозволу власника будинку у зазначеному будинку без реєстрації місця проживання, власник будинку - перший відповідач у справі, разом із своєю сім'єю, зокрема, другим відповідачем у справі, постійно проживав за іншою адресою. З початку проживання позивача у будинку з відповідачем була досягнута домовленість, що позивач буде утримувати будинок, нести витрати по його ремонту, оскільки він почав руйнуватися, також сплачувати комунальні платежі. Позивачу були передані власником будинку правовстановлюючі документи на будинок, технічний паспорт, будинкова книга. Весь час позивач користується будинком згідно домовленості з відповідачем. На теперішній час за сімейними обставинами у позивача виникла потреба в оформлені права власності на своє ім'я та реєстрації свого місця проживання за фактичним місцем проживання, але відповідач, проживаючи за іншою адресою, чинить перешкоди щодо нотаріального оформлення права власності на цей будинок. Оскільки відповідач спірним майном не опікувався, тривалий час проживає за іншою адресою, фактично покинув будинок, з початку проживання в будинку позивач за власні кошти провів ремонт даху, косметичний ремонт кімнат, сплачував необхідні комунальні платежі, що підтверджується довідкою депутата та сусідами, за рекомендацією нотаріуса позивач змушений звернутись з дійсним позовом до суду. Позивач просить суд постановити рішення, яким визнати за ним право приватної власності за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 59,7 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами: «Б» - літня кухня-гараж, «В» - сарай, «Є» - сарай, «Ж» - вбиральня, «З» - погріб, «К» - зливна яма, №1,2,3 - огорожа, І - замощення. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги визнають, не заперечують проти їх задоволення. Суд, перевіривши матеріали справи та надані докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. За положеннями ст.317 ч.1, 319 ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування, розпорядження майном і він реалізує їх на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, житловий будинок [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 23.06.1998р., посвідченого приватним нотаріусом Свердловського нотаріального округу [PERSON], реєстр. №1666, належить на праві власності [PERSON], який знаходиться в зареєстрованому шлюбі з другим відповідачем [PERSON]. Відповідно до наданого технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок, житловий будинок [ADDRESS], має розмір загальної площі 59,7 кв.м, житлової площі 44,2 кв.м, та до нього належать господарські будівлі та споруди: «Б» - літня кухня-гараж, «В» - сарай, «Є» - сарай, «Ж» - вбиральня, «З» - погріб, «К» - зливна яма, №1,2,3 - огорожа, І - замощення. За даними довідки Сільського голови Провальської сільської ради міста Свердловська Луганської області [PERSON] з 2001р. постійно проживає та відкрито, безперервно володіє житловим будинком [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до вимог п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.16 ч.1 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть особи може бути визнання права. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи відповідно до частини 3 цієї статті тільки в разі порушення особою положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. У судовому засіданні даних про те, що позивачем при зверненні з зазначеним позовом до суду порушені права інших осіб, завдано шкоди довкіллю або культурній спадщині, порушують моральні засади суспільства, або її дії щодо звернення з зазначеним позовом до суду вчинені з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах та використати цивільні права з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісної конкуренції не встановлено. Вимогами п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» №9 від 01.11.1996р. визначено, що з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст.124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Оскільки позивач добросовісно заволодів зазначеним житловим будинком, користується та володіє ним більше ніж 10 років, підтримує в охайному, придатному до експлуатації стані, використовує як господар для власних потреб за його цільовим призначенням, користується будинком відкрито, безперервно, як своєю, права третіх осіб не порушує, то він набуває право власності на це майно, та суд вважає, що за позивачем повинно бути визнано право власності на це нерухоме майно. На підставі ст.ст.316,317,321,328,331,344,346 ЦК України,

Outcome: approved