overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що після смерті своєї матері - [PERSON] він звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Позивач зазначив, що пропустив встановлений строк з поважних причин, а саме у зв`язку з перебуванням за межами України. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері тривалістю 3 місяці. У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав (а.с. 19). Тетерівська сільська рада Житомирського району Житомирської області явку свого представника в судове засідання повторно не забезпечила, хоча про час і розгляд справи повідомлялася належним чином (а.с. 18, 22). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач після смерті [INFO] своєї матері [PERSON] (а.с. 4, 7) звернувся до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Андруса А. В. із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у зв`язку з пропуском встановленого строку для прийняття спадщини (а.с. 9). Як убачається з копії паспорта позивача для виїзду за кордон, останній в період з 15 березня 2019 року по 04 жовтня 2019 року більшість часу перебував за межами України (а.с. 8). Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК). За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про поважність причин позивачем строку для прийняття спадщини після [PERSON] , у зв`язку з чим вважає за потрібне задовольнити його позовну заяву.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень просить усунути перешкоди шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила права користування жилим приміщенням за адресою: вул. Миру, буд. 36, смт. Панютине, м. Лозова, Харківської області. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 05.11.1977 року та договору дарування від 19.04.1983 року належить житловий будинок, розташований за адресою: Харківська обл., смт. Панютине, м. Лозова, вул. Миру, буд. 36 (а.с. 11-12). У вказаному будинку на даний час зареєстровані сторони, які перебували у шлюбі з 13.03.1987 року по 10.02.2014 року (а.с. 10, 13, 21). Сторонами не заперечується, що в зв'язку з виниклими неприязними стосунками позивач з 2013 року за місцем реєстрації не мешкає, після чого відповідач змінила замки, чим позбавила позивача можливості користуватись своєю власністю. У 2016 році [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбала житловий будинок за адресою: Харківська обл., смт. Панютине, м. Лозова вул. Миру, буд. 18, де на даний час і проживає. Поточні роботи з ремонту відповідач у домоволодінні позивача не проводить, будинок відключений від електромережі, не опалюється, що призводить до руйнування домоволодіння. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. У даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій посилається на те, що 27.12.2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції між сторонами було укладено шлюб. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. Причиною розпаду сім'ї являється те, що у них різні погляди на життя. З грудня 2016 року сторони проживають окремо. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Позивач переконана, що їхній шлюб носить формальний характер та вважає, що подальше спільне життя і збереження сімї з відповідачем є неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Враховуючи викладене позивач просить суд ухвалити рішення, яким шлюб між ними розірвати. Позивач в судове засідання не зявилась, однак надіслала до суду заяву з проханням справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове в судове засідання не зявився, проте надіслав до суду клопотання із проханням справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги визнає. Суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Із свідоцтва про одруження серії І-МИ № 059376 вбачається, що шлюб між сторонами зареєстровано 27.12.2002 року відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1923. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], як це вбачається із копії свідоцтва про народження серії І-МИ № 007498. Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускаєтеся. Статтею 110 СК України, передбачено, що позом про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що сторони по справі не підтримують подружні стосунки, разом не проживають, не ведуть спільного господарства та не мають спільного сімейного бюджету, тому їхню сімю слід вважати такою, що фактично розпалася, а шлюб між ними необхідно розірвати, оскільки подальше перебування в шлюбі може суперечити інтересам одного з сторін.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій посилається на те, що 29.07.2014 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. Причиною розпаду сім'ї являється те,що у них різні погляди на життя. З квітня 2016 року сторони проживають окремо. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Позивач переконана, що їхній шлюб носить формальний характер та вважає, що подальше спільне життя і збереження сімї з відповідачем є неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Враховуючи викладене позивач просить суд ухвалити рішення, яким шлюб між ними розірвати та залишити їхню спільну дитину проживати разом із нею. Позивач в судове засідання не зявилась, однак надіслала до суду заяву з проханням справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове в судове засідання не зявився. Згідно положенням ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Із свідоцтва про одруження серії І-МИ № 099653 вбачається, що шлюб між сторонами зареєстровано 29.07.2014 року відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1155. В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO], як це вбачається із копії свідоцтва про народження серії І-МИ № 255371. Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускаєтеся. Статтею 110 СК України, передбачено, що позом про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим Судом встановлено, що сторони по справі не підтримують подружні стосунки, разом не проживають, не ведуть спільного господарства та не мають спільного сімейного бюджету, тому їхню сімю слід вважати такою, що фактично розпалася, а шлюб між ними необхідно розірвати, оскільки подальше перебування в шлюбі може суперечити інтересам одного з сторін.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій посилається на те, що з 20.07.1996 року по 01.10.2013 року він перебував у шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ними було придбано житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами під [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.05.2002 року. Домовленості про визначення часток у разі поділу майна між ними не було, шлюбний договір не укладався. В добровільному порядку розділити спірне майно відповідач ухиляється. В зв'язку з наведеним, позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги по мотивам і підставам, викладеним у позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила. В зв'язку з наведеним, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, вважає заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною другою зазначеної статті визнається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.70 цього Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. [PERSON] з 20.07.1996 року перебував у шлюбі з [PERSON], який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні, актовий запис №234. Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 01.10.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно договору купівлі-продажу від 24.05.2002 року, [PERSON], [PERSON] продали [PERSON] жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами під [ADDRESS], на земельній ділянці 1215кв.м. Вказаний будинок на праві власності в ХДБТІ зареєстрований за [PERSON] в реєстровій книзі №7 під реєстровим №1309 від 12.06.2002 року. Таким чином судом встановлено що сторони перебували у шлюбі з 20.07.1996 року по 01.10.2013 року. За час шлюбу [PERSON] придбала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS], який є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний під час шлюбу та за спільні кошти, в зв'язку з чим суд вважає визнати за позивачем, [PERSON], право власності на 1/2 частину вказаного будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати за ним, [PERSON], 1957 року народження, право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Позивач у судове засідання надав заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності, позов просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від19.11.96р. № 01156 та свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Шостою нотаріальною конторою 21.11.02р. , зареєстрованого в реєстрі за № 2-3883 на праві власності належала квартира [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] померла, про що Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського управління юстиції в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 2296 від 22.05.10р. та видане Свідоцтво про смерть. Після її смерті відкрилася спадщина, на відповідну квартиру, яку, відповідно до заповіту від 01.11.02р. вона заповідала [PERSON] та [PERSON]. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст.ст. 1233, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, а заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Позивач після смерті [PERSON] в установлений законом строк звернувся до Шостої Одеської нотаріальної контори. Крім того, у зв'язку з тим, що він проживав з померлою за однією адресою то прийняв спадщину фактичними діями. Разом з тим, як вбачається з відповіді державного нотаріуса Ю.О. Вахтенко від 21.03.12р. йому для отримання свідоцтва про право на спадщину необхідно надати оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру. В разі неможливості надання відповідних документів запропоновано звернутись до суду. У зв'язку з неможливістю надати до нотаріальної контори оригінали правовстановлюючих документів, позивач звернувся до суду. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Таким чином, суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути аліменти в розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В обґрунтування вимог зазначив, що 24.04.1999 р. сторони зареєстрували шлюб, від якого народився син. 04.12.2007 роу щлюб було розірвано, син проживає разом з батьком. Відповідачка ухиляється від покладеного на неї обов'язку з утримання дитини. В зв'язку з чим позивач звернувся до суду. Позивач до судового засідання не з'явився, в позовній заяві просив справу розглядати за його відсутності. Відповідачка до судового засідання з'явилася, проти задоволення позову не заперечувала. Суд, вислухавши відповідачку, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що сторони мають сина, [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 25.02.2009 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції по м. Харкову. (а.с. 5). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13.03.2007 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 4) Згідно вимог ст.180 СК України батьки зобов'язані забезпечувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини , що мають істотне значення. Відповідачкою не надано суду даних про наявність на її утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім'ї, а також доказів, що свідчать про наявність підстав для звільнення від обов'язку утримання дитини. За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми виплати за один місяць. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України стягнення аліментів слід провадити з дня подачі позову - з 31 грудня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача 907,36 грн. заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що наказом №219 від 21.06.2006 року [PERSON] (далі - відповідач) був прийнятий на роботу у ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (далі - позивач) електрозварником ручного зварювання Енергоремонтного підрозділу. На підставі заяви [PERSON] від 05.03.2015 року був оформлений наказ №2479-в від 11.03.2015 року про надання йому чергової щорічної відпустки з 01.04.2015 року по 26.05.2015 року тривалістю 52 (п'ятдесят два) календарних дня за робочий рік з 21.06.2014 року по 21.06.2015 року. Щорічну відпустку працівнику було надано з урахуванням статті 10 Закону України «Про відпустки», відповідно до якої щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року після закінчення відпустки по дату звільнення [PERSON] не виходив на роботу без поважних причин. В період з 27.05.2015 року (дата виходу на роботу після закінчення відпустки) по 29.07.2015 року (дата звільнення) [PERSON] здійснював прогули. Таким чином, вищезазначений період є часом, коли працівник фактично не працював та за ним повністю не зберігалася заробітна плата. Наказом №276-з від 29.07.2015 року [PERSON] був звільнений з ВП «Запорізька АЕС» за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за вчинення прогулів. Відповідно до ст..22 Закон України «Про відпустки», у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він вже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган проводить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засіданні не з'явився, про день та час розгляду справи був належно повідомлений у встановленому законом порядку. У відповідності до\~ст.224 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і повинен бути задоволений тому, що вимоги позивача підтверджуються наданими позивачем наступними матеріалами: наказом про прийняття на роботу (а.с.5), заявою про надання відпустки (а.с.6), наказом про звільнення [PERSON] (а.с.7), розрахунком заборгованості (а.с.8) а також відповідають вимогам ст.ст. 9, 22 СК України. У відповідності до ст.88 ЦПК України, відповідачі повинні відшкодувати позивачу судові витрати. Тому суд вважає, що з відповідача також має бути стягнуто на користь позивача судові витрати в сумі 1218 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved