Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом. В обґрунтуванні зазначив що між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено 25.01.2008р. кредитний договір та договір іпотеки. Право вимоги за цими договорами 29.06.10р. перейшло до позивача. Рішенням Дзержинського р/с м. Харкова від 15.06.11р. було визнано недійсним кредитний договір та договір іпотеки та вилучено запис про іпотеки з Державного реєстру. 23.11.11р. спірна квартира відчужена [PERSON] 06.03.13р. було скасовано рішення Дзержинського р/с м. Харкова від 15.06.11р. що дало підстави для звершення до суду з вказаними позовними вимогами. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31.03.2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено до підготовчого судового засідання. 27.04.21р. надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою від 08.07.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав посилаючись на підстави, вказані в позовній заяві. Зазначив що позов обґрунтовано положеннями ст.ст. 23, 26 Закону України «Про іпотеку». Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечував, крім іншого просив застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин встановив наступне: 25 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та громадянкою України [PERSON] (далі - третя особа) був укладений кредитний договір № ML-702/613/2008, згідно з яким третя особа отримала у Банку кредит у розмірі 55 300,00 Доларів США зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених Кредитним договором. За умовами іпотечного договору предметом іпотеки була належна [PERSON] квартира за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №243797998 від 10.02.2021 року, доданої до позовної заяви, 21.01.2008 року за №6464416 ПН ХМНО Дорогій В.А. накладено заборону на відчуження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , на підставі Договору іпотеки р. №283 від 25.01.2008 року посвідченого ПН ХМНО Дорогій В.А. В подальшому, права вимоги за вказаними договорами перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі Договорів про відступлення прав вимоги та про купівлю кредитного портфелю від 29.06.2010 р. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.06.2011 року (справа № 2-2831/11) було визнано недійсними кредитний договір № ML-702/613/2008 від 25.01.2008 та договір іпотеки від 25.01.2008 № PML 702/613/2008. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що у розгляді справи брав участь представник ПАТ «ОТП Банк» який також був представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №243797998 від 10.02.2021 року, доданої до позовної заяви, 07.07.2011 року ПН ХМНО Звєрєвим А.М. на підставі заяви [PERSON] були припинені обтяження стосовно спірної квартири, що раніше були внесені на підставі договору іпотеки від 25.01.2008 № PML 702/613/2008. 23.11.2011 року квартиру за адресою: [ADDRESS] було відчужено на користь [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.11.2011 року посвідченого ПН ХМНО Поляковою М.В. за реєстровим №2482 (далі - Договір), продавець [PERSON] , передав у власність, а покупець [PERSON] , прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 5 Договору «...предмет цього договору під забороною (арештом) відчуження, згідно з Єдиним реєстром заборон не перебуває, що підтверджується Витягом №33886733 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.11.2011 року...». Спірне нерухоме майно також перебуває в іпотеці за іншим іпотечним договором від 23.11.2011 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , відповідні відомості внесено до реєстру. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.12.2012 р. по справі № 2035/8060/12 було стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № ML-702/613/2008 від 25.01.2008р. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06.03.2013 року (справа № 2-2831/11) було скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.06.2011 року про визнання недійсними кредитного договору № ML-702/613/2008 від 25.01.2008р. та договору іпотеки від 25.01.2008р. № PML 702/613/2008. При цьому згідно роздруківки з офіційного веб порталу «Судова влада» (доданої до відзиву) вбачається, що апеляційну скаргу подано вже після закінчення строку на подачу апеляційної скарги та набранням чинності рішенням суду першої інстанції. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №243797998 від 10.02.2021 року, доданої до позовної заяви, 21.01.2008 року за №6464416 ПН ХМНО Дорогій В.А. накладено заборону на відчуження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , на підставі Договору іпотеки р. №283 від 25.01.2008 року посвідченого ПН ХМНО Дорогій В.А. 07.07.2011 року внесено зміни, а саме вилучення обтяження ПН ХМНО Звєрєвим А.М. на підставі заяви [PERSON] про вилучення обтяження об`єкта нерухомого майна від 07.07.2011 року. Із зазначеного вбачається, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 23.11.2011 року посвідченого ПН ХМНО Поляковою М.В. за реєстровим №248 усі обтяження були припинені. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки не могла і не повинна була передбачати наявність ризику того, що придбана нею квартира, втратила статус предмету іпотеки, на підставі судового рішення, яке згодом буде скасоване. Також суд зауважує, що спірна квартира була прийнята в іпотеку іншим банком. За ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ст.23 Закону Україн «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. У Конституції України визначено, що Україна є, зокрема, демократичною, правовою державою (стаття 1); людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3), Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8). Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, які рівні перед законом (частина четверта статті 13 Основного Закону України). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша); право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частина четверта); примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості; примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (частина п`ята). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яким вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, частиною першої якої передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнутьє Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. Отже, звернення стягнення на спірну квартиру як предмет іпотеки, за умови, що на момент придбання відповідачем, який є її добросовісним набувачем, відсутності відповідних записів про іпотеку, призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до конвенції, оскільки в такому випадку на [PERSON] буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Крім того, суд звертає увагу, що відчуження спірної квартири відбулося в проміжок часу між набранням чинності Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.06.2011 року (справа № 2-2831/11) та поновленням строку на його апеляційне оскарження, за участі представника позивача при розгляді вказаної справи в суді першої інстанції та обізнаності із цим рішенням, а отже і участі позивача в створенні обставин, за яких таке відчуження стало можливим. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у справі №922/2416/17 за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. Окрім того, позивачем подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до позовних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. У даному випадку суд відмовив у задоволенні позову по суті, відповідно вказане клопотання задоволенню не підлягає. Судові витрати залишаються за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed