Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що йому на підставі договорів дарування № 2264 і 2266 від 27.09.2002 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та присадибна земельна ділянка площею 0,1286 га, що розташовані по вул. Сеймській, 4, у в м. Путивль Сумської області. У 2009 році на суміжній земельній ділянці, що належить територіальній громаді м. Путивль, він побудував літню кухню з гаражем літ. «Г-ІІ», прибудову літ. «г-ІІ» і тамбур літ. «г», що зазначено у виготовленому в 2018 році технічному паспорті БТІ. Рішенням Путивльської міської ради від 25.01.2018 № 271-МР йому було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для забудови орієнтовною площею 0,026 га. 16.02.2018 він звернувся до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області з метою введення в експлуатацію збудованого нерухомого майна. У той же час, перевіркою додержання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил було встановлено, що таке будівництво є самочинним та повідомлено про відсутність підстав для введення в експлуатацію цих будівель. У звязку з зазначеним було винесено припис про усунення вказаних порушень шляхом оформлення документів на право власності (оренди) земельної ділянки під цією будівлею. Оскільки позивач не може прийняти в експлуатацію ці будівлі та зареєструвати на них право власності, просив на підставі ст. ст. 375, 376 ЦК України визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно. Також подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, у поданій суду заяві просив розглядати справу за відсутності представника міської ради. У відзиві на позов відповідач позов визнав. Третя особа в судове засідання не зявилася, справу просила розглядати за відсутності представника Управління, а у вирішенні спору покладалася на розсуд суду, письмових пояснень проти позову не надала. Ухвалою суду від 26.04.2018 задоволено клопотання позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи, у зв'язку з чим провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 16.07.2018, занесеною до журналу судового засідання, провадження у справі відновлено. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Установлено, що на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 27.09.2002 позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та присадибна земельна ділянка загальною площею 0,1286 га, що розташовані по вул. Сеймській, 4 в м. Путивль Сумської області. У 2009 році на суміжній земельній ділянці, що знаходиться в комуальній власності громади м. Путивль, позивачем побудовано літню кухню з гаражем літ. «Г-ІІ», прибудову літ. «г-ІІ» і тамбур літ. «г», що зафіксовано в технічному паспорті БТІ та відповідно до акта позапланової перевірки від 28.02.2018 № 67, проведеної головним інспектором будівельного нагляду Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, за відсутності будівельного паспорта та документа на землю є самочинним будівництвом. У своєму листі-відповіді від 13.03.2018 Управління повідомило про неможливість прийняття в експлуатацію цих обєктів і розяснило позивачу право звернутися до суду й необхідність прийняття в експлуатацію самочинно збудованого обєкта за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами технічного обстеження цього обєкта. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо : 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним. Особа, яка здійснила або здійснює самочинно будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього (ч. 2 цієї статті). Водночас згідно із ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним паво власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З контексту ч.ч. 3 та 4 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм ч. 3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. Такий правовий висновок Верховний Суд України висловив у постанові від 02.12.2015 в справі № 6-1328цс15. У пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі\~- Постанова) роз'яснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга\~статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема : чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність (абзац 3 п.22 Постанови). В силу ст. 2 ЦПК України\~ завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За правилами \~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Путивльської міської ради від 25.01.2018 № 1271-МР позивачу було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Сеймській, 4, у м. Путивль Сумської області в оренду для її забудови орієнтованою площею 0,026 га, що свідчить про те, що власник землі не заперечує проти надання позивачу права користування земельною ділянкою для забудови. Місце розташування вказаної земельної ділянки для забудови погоджено з відповідними організаціями та службами, що підтверджено комісійним актом від 16.01.2018. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27.06.2018 № 880, за наслідками обстеження будівля літньої кухні з гаражем літ. «Г-ІІ», прибудова літ. «г-ІІ» і тамбур літ. «г», що розташовані на земельній ділянці по вул. Сеймська, 4, у м. Путивль Сумської області, мають ступінь будівельної готовності : літня кухня з гаражем літ. «Г-ІІ» 100 %, прибудова літ. «г-ІІ» 99 %, і тамбур літ. «г» 100 %. Вони придатні для введення в експлуатацію за своїм функціональним призначенням. В цілому, конструктивні характеристики та обємно-планувальна структура будівель відповідають встановленим містобудівним, будівельним, протипожежним та санітарним нормам і правилам. Розташування будівлі гаражу частково не відповідає п. 3.24* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільских поселень», оскільки її розміщення слід передбачати переважно вбудованим чи прибудованим до житлового будинку по лінії забудови або в глибині ділянки, але будівля не виходить за лінію забудови, побудована на достатній відстані від дороги (вул. Сеймської) і не заважає пересуванню автотранспорта та проходу людей. Таким чином, оскільки власником землі надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для забудови, фактично збудовані будівлі придатні до експлутатації та в цілому відповідають встановленим містобудівним, будівельним, протипожежним та санітарним нормам і правилам, а допущене порушення не є істотним, тому таке визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав чи інтересів інших осіб, тобто може бути прийнято судом. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved