Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивач вказала, що їй відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.10.2015 року, належить на праві приватної власності квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі з 19.10.2006 року зареєстроване місце проживання її сина, відповідача по справі, [PERSON] З 2013 року її син у вказаній квартирі не проживає та в тому ж році він поїхав на заробітки, вона спілкувалась з ним по телефону та просила знятись з реєстрації, оскільки мала намір продати квартиру, але відповідач добровільно з реєстраційного обліку не знявся. Зазначила, що відповідач не проживає у квартирі вже понад з 2013 року та не має наміру зніматись з реєстраційного обліку, що порушує її права, як власниці за зазначеної квартири, у зв'язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Будь-яких заперечень чи клопотань, заперечень від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з'явився в судове засідання без повідомлення причин та не подав будь-яких заперечень проти позову і позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири №4474 від 12.10.2005 року та витягу з Державного реєстру правочинів №1592878 від 12.10.2005 року, [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с.10-11). Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8843714 від 04.11.2005 року (а.с.12) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 121000915 від 18.04.2018 року підтверджується, що право власності, на підставі договору купівлі-продажу № 4474 від 12.10.2005 року, на квартиру за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.8). Таким чином, судом встановлено, що позивачка є одноособовим власником вищевказаної квартири. Факт родинних відносин між позивачем та відповідачем підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] [INFO]. З наведеного вбачається, що відповідач, [PERSON], є сином позивачки [PERSON] Місце проживання відповідача - [PERSON], як члена сім'ї [PERSON] з 19.10.2006 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS], що підтверджується домовою книгою для прописки громадян, які мешкають за адресою [ADDRESS] (а.с.6-7), повідомленням відділу реєстрації Добропільської міської ради від 23.04.2018 №17-16/408 (а.с.19). Відсутність відповідача за адресою [ADDRESS], підтверджуються актом №104 від 06.03.2018 року, який складено працівниками ТОВ «Добропільське експлуатаційне підприємство № 2» та мешканцями даного будинку, з якого вбачається, що [PERSON], 1972 року народження за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає з 2013 року (а.с.15). Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред'явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. При вирішенні питання про втрату права на користування житлом члена сім'ї власника житла з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, вирішуючи питання про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, яке належить позивачу, судом повинен бути встановлений факт відсутності відповідача без поважних причин за вказаним місцем мешкання понад один рік. Відповідно до ст..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач, будучи прописаний за адресою місця мешкання своєї матері (позивача у справі) в квартирі [ADDRESS] з 2006 року, за вказаною адресою фактично не проживає з 2013 року, тобто більш ніж 4 роки. Доказів, які б свідчили про поважність причин не проживання відповідача у вказаній квартирі - суду надано не було. Враховуючи викладене, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України і тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved