Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що 60/100 частин домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.06.1986р. належало бабусі позивача [PERSON] на підставі договору міни, посвідченого в Четвертій дніпропетровській державній нотаріальній конторі 01 червня 1986р. за р. № 2-2372, зареєстрованого КП «МБТІ» та записано в реєстрову книгу № 371 за реєстровим № 80. Інша частина домоволодіння на цей час належить відповідачу. Вказане домоволодіння розташовано на земельній ділянці загальною площею 1581 кв.м. (15,81сот.), яка не приватизована. [INFO] померла [PERSON] . [PERSON] [INFO] є онуком та є єдиним спадкоємцем за заповітом посвідченим 17 листопада 2008 р. державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Яворською Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2-1404. Після смерті бабусі позивач вважав, що оскільки є єдиним спадкоємцем за заповітом відповідно до ст. 534, 548, 549 ЦК УРСР 1963р. діючого на той час, фактично прийняв спадщину шляхом проживання, зареєстрований за цією ж адресою і юридично своїх прав не оформлював, але здійснював своє право власності шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном. У 2016 р. позивач вирішив оформити своє право власності юридично, у зв`язку з чим звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, на підставі чого нотаріусом було заведено спадкову справу 20/2016. 09.11.2016р. приватним нотаріусом було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з посиланням необхідності звернення до суду у зв`язку з відсутністю перереєстрації розміру частки його бабусі [PERSON] яка змінилася на підставі складеного КП ДМБТІ 11.06.2001р. акту ідеальних часток між співвласниками з 60/100 на 67/100 частин. Позивач просив суд встановити факт належності [PERSON] заповіту, посвідченого 22.04.1988 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Яворською Л.А. за реєстром № 2-1403, яким [PERSON] на випадок своєї смерті заповідала все належне їй майно де б воно не було та з чого б воно не складалося [PERSON] . Визначити, що частка [PERSON] , яка померла [INFO] у праві спільної сумісної власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] становить 67/100 частин. Визнати [PERSON] право власності на 67/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке складається з: А-1 житловий будинок, А1-1 -прибудова, а-1 - прибудова, загальною площею 53,2 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м., а - ганок з козирком, В - літня кухня, Г - вбиральня, З - сарай, під З - погріб, И - сарай, и1 - ганок, під И - підвал, и - сходи, и2 - сходи, Л - вольєр, М - навіс, Н - вбиральня, О - душ, П - навіс, № 1- 20, I, II споруди (ворота, колодязь, колонка, огорожа, тротуари, доріжки та майданчики, хвіртки, цоколь, вигрібна яма), в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Представник позивача в судове засідання не з`явилась. Про час та місце судового розгляду повідомлялась у встановленому законом порядку. Надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час та місце судового розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Позовні вимоги визнав, просив справу розглядати без участі відповідача, про що надав суду відповідну письмову заяву. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились про час та місце судового розгляду справи повідомлялись згідно чинного законодавства. Причини неявки у судове засідання не повідомив, не надав заперечення на позов, своєї позиції щодо позовних вимог суду не надав. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що позивач є онуком [PERSON] , яка померла [INFO] , про що 08 жовтня 1997 року складено відповідний актовий запис № 1778 органом державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво про смерть відділом реєстрації громадянського стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська. Відповідно до Договору міни від 01 липня 1986 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання отримала у власність 60/100 частини житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 600 кв.м. 11.06.2001р. за зверненням співвласника КП ДМБТІ було проведено перерахунок часток через зміну кількості об`єктів (будівель) споруд домоволодіння та затверджено акт поділу ідеальних часток. Відповідно до проведеного розрахунку частка у власності на вказаний вище будинок [PERSON] змінилася з 40/100 на 33/100 частини, а частка [PERSON] змінилася з 60/100 на 67/100 частини. 20.07.2001р. рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради № 254 від 20.07.2001р. було затверджено акт частки, де у власності [PERSON] (прізвище змінено на [PERSON] ) знаходилось 33/100 частини від усього домоволодіння по [ADDRESS] . 15.08.2001р. [PERSON] подарувала свою частину домоволодіння ( [ADDRESS] ) [PERSON] за договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Коваленко С.В. за № 4996, посвідченого КП ДМБТІ витяг № 8436426 від 23.09.2005р. реєстраційний номер 12167655. 28.04.2006р. рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради № 122/45 від 28.04.2006р. новій співвласниці домоволодіння [PERSON] було надано дозвіл на будівництво прибудови (А1-1) до житлового будинку, сараю з погребом та гаражу. 02.08.2006р. [PERSON] подарувала свою частину домоволодіння (33/100) нинішньому співвласнику та відповідачу по справі [PERSON] за договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Колодій Л.М. за № 4957, посвідченого КП ДМБТІ витяг № 12653323 від 27.11.2006р. реєстраційний номер 12167655. Станом на останню інвентаризацію КП «ДМБТІ» ДОР та з урахуванням добудов проведених у 2006р. до житлового будинку та господарських споруд, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] відповідно до технічного паспорту від 11.02.2011р. виготовленим КП «ДМБТІ» ДОР складається з: А-1 житловий будинок, А1-1 -прибудова, а-1 - прибудова, загальною площею 53,2 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м., а - ганок з козирком, В - літня кухня, Г - вбиральня, З - сарай, під З - погріб, И - сарай, и1 - ганок, під И - підвал, и - сходи, и2 - сходи, Л - вольєр, М - навіс, Н - вбиральня, О - душ, П - навіс, № 1- 20, I, II споруди - ворота, колодязь, колонка, огорожа, тротуари, доріжки та майданчики, хвіртки, цоколь, вигрібна яма. Відповідно до заповіту віл 22 квітня 1988 року, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, [PERSON] заповіла усе належне майно де б воно не було та з чого б воно не складалось [PERSON] . Вирішуючи вимогу про встановлення даного юридичного факту, суд виходить з того, що відповідно до роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Згідно ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи, що законом не визначено іншого порядку встановлення вказаного юридичного факту, він має бути встановлений в судовому порядку. Задоволення вимог про встановлення юридичного факту має юридичне значення для позивача. У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів підтверджених документами, а тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача щодо встановлення належності заповіту, укладеного 22 квітня 1988 року, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] - [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Василевської І.О. відмовлено позивачу в видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , 1914 року народження на 60/100 домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами ЦК Української РСР в ред.1963 року чи ЦК України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що норми у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК України в ред.1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст.534 ЦК України, в редакції 1963 року, Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Так, за змістом п.2 ч.1 ст.549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч.2 ст.549 ЦК України в ред.1963 року). Судом встановлено, що позивач фактично вступив в управління спадковим майном, після смерті своєї баби. У зв`язку з цим відповідно до ст.392 ЦК України право власності позивача підлягає захисту, що не буде суперечити закону, та при цьому не будуть порушені права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи вищевказані норми закону, суд вважає, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за заповітом, до складу якої входить нерухоме майно, а тому приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на 67/100 часток будинку в порядку спадкування за заповітом підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved