Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом. Позов мотивує тим, що він є спадкоємцем двох земельних ділянок після смерті [PERSON], яка померла 18.06.2007 року. Дані земельні ділянки успадкував 03.08.2016 року, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину №639 та №640 виданих в.о. державного нотаріуса Городенківської ДНК. Він неодноразово звертався до відповідача, щоб йому повернули його земельні ділянки, які ті самовільно обробляли. В травні 2018 року дізнався, під час розгляду його скарги, в ГУ ДГК в Івано-Франківській області, про існування двох договорів датованих 10.04.2007 роком. І сторонами яких записані [PERSON] та ПФГ «Геліос». Він вважає дані договори недійсними так як його бабуся [PERSON] в квітні 2007 року важко хворіла і не могла підписати ті договора. В червні 2007 року вона померла. В договорах міститься посилання як на умову договорів на акти на землю, що були видані після смерті [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник просили позов задовольнити з наведених в позові підстав. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву. В якому просив в задоволенні позову відмовити. Оскільки їм не було відомо про смерть [PERSON] і мати позивача отримувала орендну плату за 2008-2018 роки. Також подав клопотання про застосування строків позовної давності з покликанням на отримання орендної плати матірю позивача та самим позивачем в 2016-2018 роках. І ствердженням, що позивачу було відомо про існування договорів оренди з 2007 року. Відповідач та його представник в судові засідання призначені на 14.11.2018 року, 29.11.2018 року та 14.12.2018 року не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом\~ порядку. До суду поступали, на кожне судове засідання, клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача втретє просив перенести розгляд справи призначеної на 14.12.2018 року у звязку із станом здоровя. Вислухавши думку учасників справи, судом було визнано не поважною причиною представника відповідача зазначеної в його клопотанні про відкладення судового засідання втретє, оскільки дане клопотання не підтверджувалось жодними доказами, як і попередні. За\~ згодою представника позивача і позивача, судом\~ прийнято рішення про розгляд справи\~ за\~ відсутності\~ відповідача та його представника, з ухваленням заочного рішення\~ відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України. Суд вислухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.\~ Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до статті 13 Закону України\~ від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Обов'язки орендаря визначені у статті 25 Закону № 161-XIV, до яких належить: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, реєстраційного та історико-культурного призначення; у п'ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу державної податкової служби. Суд установив, що земельна ділянка площею 1,8266 га. кадастровий номер 262168500:05:0001:0054, що розташована в урочищі «Копанки» на території Стрільченської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області та земельна ділянка номер 262168500:05:0001:0144, що розташована в урочищі «Кізія» на території Стрільченської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області належали [PERSON], яка померла 18.06.2007 року. Після її смерті дані земельні ділянки успадкував 03.08.2016 року [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину №639 та №640 виданих в.о. державного нотаріуса Городенківської ДНК. [PERSON] довідався в травні 2018 року про існування двох договорів оренди його земельних ділянок датованих 10.04.2007 року де сторонами записані його покійна бабуся [PERSON] та ПФГ «Геліос», які були подані ПФГ «Геліос» до\~ матеріалів його скарги в ГУ ДГК в Івано-Франківській області. Договори оренди земельних ділянок, які належать позивачу датовані 10.04.2007 року. Сторонами в них значаться [PERSON] і ПФГ «Геліос». Згідно умов договорів передача земельних ділянок здійснюється на підставі державних актів на земельні ділянки датою реєстрації яких є 22.08.2007 року, які є невідємними частинами договорів. Що свідчить про те, що акти на земельні ділянки були видані після смерті [PERSON], дата укладення яких передує даті видачі самих актів. Згідно п.44 договорів вони набирають чинності з моменту їх підписання та державної реєстрації. Датою реєстрації даних договорів є 20.08.2008 року, тобто більше року після смерті [PERSON] Дані факти ніким не спростовано в під час судового розгляду. Даючи оцінку правовідносинам між сторонами спору, суд виходить з такого. Статті 12 та 81 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Пленум в п. 10 Постанови роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що сторони договорів [PERSON] та ПФГ «Геліос» не могли досягти згоди щодо істотних умов договору, оскільки на момент укладення договорів на 10.04.2007 року, були відсутні державні акти на земельну ділянку, що видані після смерті [PERSON] 18.06.2007 року, а саме 22.08.2007 року, згоди та повноважень на їх укладення й підписання іншій особі не надавала, є всі підстави вважати не доведеною наявність у бабусі позивача волевиявлення на укладення цих договорів, виходячи з положень передбачених ч.1 ст. 215 ЦК України, - недійсними у звязку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої ч.3 ст. 203 цього Кодексу. Посилання представника відповідача на ті обставини, що отримання орендної плати родичами позивача\~ свідчить про дотримання сторонами істотних умов договору при його вчиненні і тому умови договору відповідають дійсному волевиявленню [PERSON] є безпідставним та не ґрунтується на матеріалах справи та законі. Як роз'яснено в п.7 постанови Пленуму, судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності. Вчинення стороною дії (одержання орендної плати за договором) без отримання нею пропозиції укласти такий договір (оферти) не може підтверджувати її згоду на укладення договору (ст. ст. 641,642 ЦК України). Судом враховується і той факт, що [PERSON]Ф померла, ще в червні 2007 року, а в копіях реєстрів, що надані представником відповідача, про отримання орендної плати з 2007 року по 2018 рік, записана як отримувач саме Петрина, а не [PERSON] чи хтось інший, що підтверджує сам факт використання земельних ділянок позивача відповідачем на даний час. З приводу клопотання поданого представником відповідача про застосування позовної давності, суд приходить до слідуючого. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі\~ позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Враховуючи, що з позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів з позовною вимогою про визнання недійсним договорів оренди землі від 10.04.2007 року позивач звернувся 10.09.2018 року, а про існування договорів оренди дізнався\~ в травні 2018 року отримавши інформацію під час розгляду його скарги\~ в ГУ ДГК в Івано-Франківській області, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності, суд приходить до переконання, що позивачем не пропущено\~ строку позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведене суд приходить до переконання, що даний позов слід задовольнити та визнати недійсними договори оренди земельних ділянок і зобовязати відповідача усунути перешкоди в здійсненні права власності на його земельні ділянки. Питання судових витрат вирішується судом згідно вимог ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved