Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на, що шлюб між ним та відповідачем [PERSON] розірвано 22.11.2017 року та з серпня 2017 року з відповідачем не проживає. Відповідач залишила позивачу на виховання дітей [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Відповідач сама забрала до своєї матері в с.Либохора Турківського району Львівської області дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Позивач проживає в успадкованому будинку свого діда в [ADDRESS], де їм створені належні умови. Діти навчаються у школі в с.Нижня Яблунька Турківського району Львівської області та висловили бажання проживати спільно з позивачем. Вважає, що відповідач [PERSON] безпричинно самоусунулась від виконання своїх материнських обов'язків, тому вона не має жодного права, щоб діти залишались на її вихованні, у зв'язку з чим просить визначити місце проживання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] разом з ним, тобто батьком [PERSON], жителем [ADDRESS]. У судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач [PERSON] та його представник-адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. У судовому засіданні з розгляду справи по суті відповідач [PERSON] не заперечила проти позовних вимог [PERSON] та просила суд їх задовольнити. У судовому засіданні з розгляду справи по суті представник третьої особи - органу опіки та піклування Турківської районної державної адміністрації Львівської області Галич М.В. та представник третьої особи - виконавчого комітету Нижньояблунської сільської ради Турківського району Львівської області Хорт В.Д. не заперечували проти задоволення позовних вимог позивача та просили суд при ухваленні рішення по справі взяти до уваги спільний висновок Турківської районної державної адміністрації Львівської області та виконавчого комітету Нижньояблунської сільської ради Турківського району Львівської області від 16.04.2018 року про визначення місця проживання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яким визнано за доцільне визначити місце проживання зазначених дітей з батьком [PERSON] в с.Нижня Яблунька Турківського району Львівської області. У судовому засіданні з розгляду справи по суті свідок [PERSON] висловив думку, що хоче проживати разом з батьком [PERSON] Заслухавши думку учасників судового процесу та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку що позовна заява позивача є обґрунтованою та підставною, а тому її слід задовольнити повністю та при цьому виходить з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Турківського районного суду Львівської області від 22.11.2017 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] - розірвано. Згідно довідки про шлюб між ним та відповідачем [PERSON] розірвано 22.11.2017 року та з серпня 2017 року відповідач з позивачем не проживає, що підтверджується довідкою №772 від 01.03.2018 року, виданою виконавчим комітетом Нижньояблунської сільської ради Турківського району Львівської області. Згідно довідки №626 від 19.02.2018 року [PERSON] проживає з дітьми, а саме: сином дружини [PERSON], [INFO] та сином [PERSON], [INFO]. Відповідач залишила позивачу на виховання дітей [PERSON] та [PERSON], а дітей: [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], взяла на проживання до своєї матері в с.Либохора Турківського району Львівської області. Позивач проживає в будинку, що знаходиться у [ADDRESS], де згідно висновку про визначення місця проживання неповнолітніх дітей від 16.04.2018 року, створені задовільні умови проживання, для виховання, розвитку, проживання та утримання дітей та згідно з яким було проведено бесіду з дітьми та заслухано їх думку щодо того з ким вони залишаються проживати, на що отримано їх відповідь, що вони хочуть проживати з батьком, оскільки ходять до школи в с.Нижня Яблунька Турківського району Львівської області та мають тут багато друзів. Відповідно до принципів 2, 6, 9 Декларації прав дитини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Дитина повинна бути захищена від усіх форм недбалого ставлення, жорстокості і експлуатації. Згідно ст.ст.3, 9, 12, 16, 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації. Відповідно до ст.ст.3, 28, 47, 52 Конституції України, людина, її життя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Кожен має право на житло. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. Згідно до ст.ст.1, 4, 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає - забезпечення належних умов для охорони здоров'я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.3 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них з ким вона проживає…якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно до ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняється фізичні покарання дитини батьками, а також інші види покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч.2 ст.160, ч.1, 2 ст. 161 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно до ст.171 Сімейного кодексу України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до ч.ч.4, 5, 6 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід визначити місце проживання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], разом з їх батьком [PERSON], жителем [ADDRESS], оскільки їхнє проживання з батьком відповідає їхнім інтересам. При цьому мати зберігає право на спілкування з дітьми, прийнятті участі у їх вихованні та піклуванні. Судові витрати по справі на вимогу позивача не стягувати з відповідача. На підставі ст.ст.19, 161, 181, 273 СК України, ст.ст.20 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved