Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.07.2015 року він є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,9658 га на території Кіровської сільської ради Полтавського району та області, що належала [PERSON], померлій 13.08.2012 року. Після отримання свідоцтва про право на спадщину повідомив керівника ВСК «Злагода» про намір самостійно користуватися земельною ділянкою, на що отримав відмову, мотивовану тим, що між ними ніби-то існує договір оренди спірної земельної ділянки від 13.07.2013 року строком на 5 років. Посилаючись на те, що він не підписував зазначений договір, просив визнати його недійсним. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у заяві. Представник відповідача позов не визнала повністю, посилаючись на те, що укладений договір оренди добросовісно виконується сторонами з часу його укладення, права позивача ніяким чином не порушені. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у Полтавському районі Полтавської області у судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, що перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши\~\~пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України\~\~майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).\~\~\~\~\~\~ Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідченні, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.17 Закону України «Про оренду землі», об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Як вбачається зі змісту договору та підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація права оренди спірної земельної ділянки відсутня; вказана обставина не заперечується представниками сторін. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,9658 га, яка знаходиться на території Кіровської сільської ради Полтавського району та області від 13.07.2013 року між [PERSON] та ВСК «Злагода», не є укладеним. За таких обставин підстав для визнання договору недійсним не вбачається. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed