Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що йому належить на праві приватної власності квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (далі - квартира), у якій також зареєстрований його мати - [PERSON] , а також брат - відповідач [PERSON] Зазначив, що відповідач [PERSON] була вселеною у квартиру без його згоди та без реєстрації місця проживання як співмешканка його брата. На момент реєстрації [PERSON] у квартирі, яка на даний час належить йому на праві приватної власності, він не був її одноосібним власником, тому не став перешкоджати реєстрації брата в ній, оскільки це було рішення його матері. Після вселення [PERSON] у квартиру та реєстрації в ній місця його проживання, останній почав вчиняти дії, які не лише перешкоджають йому, як власнику майна, у реалізації свої прав, а й становлять пряму небезпеку для здоров`я та життя його матері, яка є людиною похилого віку і не здатна чинити опір насильницькій поведінці його брата. Так, його брат неодноразово вчиняв домашнє насильство відносно [PERSON] Вказав, що відповідачі зайняли належне йому майно, ставляться до нього недбало, не несуть участі в його утриманні, ущемляють права матері на вільне користування квартирою, а намагання знайти спільну мову з останніми не виявляється за можливе, усі прохання поводити себе чемно та ввічливо з матір`ю, бережно ставитися до його майна або ж виселитися залишаються проігнорованими. Враховуючи викладене, просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належною йому квартирою, шляхом виселення відповідачів із зазначеного житлового приміщення, а також стягнути з останніх на його користь понесені судові витрати по справі. До початку судового засідання представник позивача подала до суду заяву з проханням слухати справу за її відсутності, позов підтримує, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 122). Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв, клопотань, відзив на позовну заяву від них на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 11.03.2010 року, яке було видане згідно з розпорядженням (наказом) від 11.03.2010 року за № 883-р і зареєстроване у відділі реєстру житлового фонду під № 883-р/13, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] і [PERSON] (а.с. 10-11). З Витягу КП «Волинське обласне БТІ» про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25686673 вбачається, що право спільної сумісної власності за [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] було зареєстрованим 25.03.2010 року за реєстраційним номером 30029326 (а.с. 12-13). Таким чином, станом на 25.03.2010 року позивач [PERSON] , а також його батьки [PERSON] та [PERSON] були власниками 1/3 частини квартири [ADDRESS] кожен. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області від 10.12.2018 року, після смерті [PERSON] , позивач [PERSON] успадкував 1/6 частку вищевказаного житла. Іншу 1/6 частку квартири успадкувала дружина померлого та мати позивача - [PERSON] (а.с. 14). Про реєстрацію 1/6 частки квартири за [PERSON] свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 148708365 від 10.12.2018 року (а.с. 15). Як вбачається з договору дарування Ѕ частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Гаврилюк А.Ю. від 14.12.2018 року, [PERSON] , як дарувальник, передала в дар, а [PERSON] , як обдарований прийняв у дар, Ѕ частку квартири [ADDRESS] (а.с. 17-19). Отже, внаслідок реєстрації за собою Ѕ частки вищевказаного житла (а.с. 20-23), [PERSON] одноосібно набув за собою право власності на квартиру [ADDRESS] . З будинкової книги А № 100797 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] вбачається, що за вказаною адресою, окрім [PERSON] , також зареєстровані [PERSON] (мати позивача) та відповідач [PERSON] (брат позивача) (а.с. 24-28). Крім того, як встановлено судом, у вищезазначеній квартирі також без реєстрації проживає співмешканка відповідача [PERSON] - [PERSON] . Будь-яких доказів іншого, суду надано не було. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З вищезгаданої будинкової книги також слідує, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у спірному житлі 28.01.2015 року з дозволу матері [PERSON] , тобто до набуття [PERSON] права власності на квартиру. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Так, права власника житлового будинку, визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства у їхньому взаємозв`язку слід зробити висновок, що власник майна має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Як встановлено судом, [PERSON] та його співмешканка [PERSON] не є членами сім`ї [PERSON] , оскільки, в силу положення ст. 156 Глави 6 «Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду» ЖК України, вони не є особами, які постійно проживають разом з позивачем і ведуть з ним спільне господарство. Крім того, будь-які угоди про порядок користування квартирою [ADDRESS] , за участі [PERSON] та/чи [PERSON] не укладалися. Доказів іншого суду під час розгляду даної справи надано не було. З вищевикладеного слідує, що факт реєстрації та проживання [PERSON] разом з співмешканкою [PERSON] без реєстрації останньої у спірному житлі, порушує права [PERSON] як власника житлового приміщення - квартири [ADDRESS] . Крім того, як встановлено судом, відповідача не бажають добровільно виселятися із спірної квартири на вимогу власника даного майна. Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, шляхом виселення підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., а також понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., а тому вказані витрати слід відшкодувати останньому за рахунок відповідачів. На підставі ст. ст. 64, 109, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved