Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 01.07.2011 року працював національним менеджером з продажу у ПАТ «Слобожанська Будівельна Кераміка». 02.12.2011 року його звільнили з роботи за прогул без поважної причини наказом № 104-ОС від 23.12.2011 року, з яким його ознайомили 16.01.2012 року. Про звільнення він дізнався 15.01.2012 з листа, надісланого на адресу його прописки. Крім того його ознайомили з актом про відсутність на робочому місці 02.12.2011 року та актом від 21.12.2011 року про відмову від дачі пояснень. Вважає звільнення незаконним, оскільки 02.12.2011 року він брав участь у роботі 17-го з'їзду Національної спілки архітекторів України разом з регіональним менеджером [PERSON] та маркетологом [PERSON] Розпорядження про організацію та участь в роботі з'їзду йому давав у формі електронного листа та усній формі його безпосередній керівник - директор з продажу та маркетингу [PERSON] Стверджував, що 05.12.2011 року він в першій половині дня був на роботі та його ніхто не повідомляв про звільнення. Оскільки він почував себе недобре, звернувся до лікаря і з 05.12.2011 р. йому було оформлений лист тимчасової непрацездатності в поліклініці «Здоров'я». 21.12.2011 року він приступив до роботи та віддав листок непрацездатності менеджеру по персоналу [PERSON] у відділ кадрів. Про звільнення його ніхто не попереджав, менеджер по персоналу [PERSON] попросила написати пояснювальну записку стосовно причини відсутності на робочому місці 02.12.2011 року та пояснювальну записку стосовно поломки автомобіля «Шкода». Після нервового навантаження він звернувся до лікаря та з 21.12.2011 року по 24.01.2012 року з загостренням невралгії перебував на лікарняному. 23.12.2011 року його попросили прийти на роботу для вирішення деяких питань, під час перебування в офісі його почали шантажувати начальник відділу фінансово-економічної безпеки [PERSON] та менеджер по персоналу [PERSON] що мене не випустять з офісу поки він не напише заяву та після дзвінка на гарячу лінію 102 його випустили з офісу. Вказував, що незаконне звільнення з роботи спричинило у нього сильні нервові навантаження, у зв'язку з чим погіршився стан здоров'я. Незаконне звільнення з формулюванням «за прогул» та внесення відповідного запису в трудову книжку нанесло непоправне приниження його ділової репутації. Крім того, позивач просив поновити йому строк звернення до суду, оскільки в період з січня по березень 2012 року він здійснював догляд за своїм тестем [PERSON], який є інвалідом ІІ групи та потребує стороннього догляду, через те, що у останнього проявилось загострення хвороби (ревматичного поліартриту), а інших осіб, які б могли здійснювати догляд, не було. Тому у позивача не було достатньо часу та можливості для належного збирання доказів та звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору. З урахуванням наведеного позивач просив суд поновити його на роботі національним менеджером з продажу у ПАТ «Слобожанська Будівельна Кераміка»; стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 7 022,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 11 428,57 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 47 671,12 грн. моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 44 665,00 грн. та 3% річних за прострочення виплати заробітної плати та виплати компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3 100,00 грн. Решту позовних вимог залишив без змін. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, викладених в заяві, просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Вважає, що звільнення [PERSON] проведено з дотриманням трудового законодавства, він звільнений за прогул без поважних причин, оскільки понад 3 години був відсутній на робочому місці. При звільненні йому повністю виплачені розрахункові кошти, в т.ч. компенсація за невикористані дні щорічної відпустки. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши та перевіривши докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] згідно з наказом № 53-ОС від 01.07.2011 року прийнятий в ПАТ з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка» на роботу на посаду національного менеджера із збуту відділу регіонального продажу департаменту продажу. Приписами ст. 139 КЗпП України визначено, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Таким чином, позивач перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, повинен дотримуватись трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку. Згідно з Правилами внутрішнього трудового розпорядку ПАТ «Слобожанська Будівельна Кераміка» (додаток № 9 до колективного договору від 28.08.2010 року) для працівників центрального офісу встановлено наступний час початку і закінчення роботи: з 09:00 год. до 18:00 год, обідня перерва 1 година з 13:00 год. до 14:00 год. Відповідно до положень ст. 40 КЗпП України прогулом вважається відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. У відповідності до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення, як догана та звільнення. Частиною 1 ст. 147-1 визначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Згідно з ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Наказом від 23.12.2011 року № 104-ОС [PERSON] звільнено з роботи 02.12.2011 року за прогул без поважних причин (02.12.2011 року був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Згідно з приписами п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 визначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON], як національний менеджер з продажу ПАТ з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» 01 та 02 грудня 2011 року приймав участь у роботі 17-го з'їзду Національної спілки архітекторів України. Крім нього на з'їзді були присутні наступні працівники ПАТ з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка»: регіональний менеджер [PERSON], [PERSON] Згідно з актом про відсутність на робочому місці від 02.12.2011 року, складеним директором зі збуту та маркетингу [PERSON], начальником відділу фінансово-економічної безпеки [PERSON], директором філії «СБК-Транс» [PERSON], національний менеджер із збуту відділу регіонального продажу [PERSON] був відсутній на робочому місці і на іншій робочій території ПАТ «СБК» з 14:00 год до 18:00 год. протягом робочого дня 02.12.2011 року (всього 4 години). [PERSON] свою відсутність на робочому місці не пояснив, відомостей про причину відсутності через третіх осіб не надавав, особисто для надання пояснень на роботу не з'явився, на телефонні дзвінки не відповідав. Відповідно до службової записки регіонального менеджера ПАТ з іноземними інвестиціями «Слобожанська будівельна кераміка» [PERSON] 02.12.2011 року приблизно з 14:00 год. [PERSON] був відсутній в приміщенні, де проходив з'їзд Національної спілки архітекторів України. Показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджується факт вчинення позивачем прогулу без поважних причин, а саме його відсутність на роботі 02.12.2011 року з 14:00 год. до 18:00 год. Таким чином, твердження позивача про поважність причин його відсутності на робочому місці 02.12.2011 року через участь у роботі 17-го з'їзду Національної спілки архітекторів України є безпідставними та спростовуються показаннями свідків. Суд вважає неспроможними посилання позивача на лист Президента Національної спілки архітекторів України від 06.01.2012 року, оскільки в даному листі йдеться про те, що працівники ПАТ «Слобожанська Будівельна Кераміка», в т.ч. [PERSON], дійсно приймали участь у роботі 17-го з'їзду Національної спілки архітекторів України, який проходив в період з 01 по 02 грудня 2011 року з 08:30 год. до 19:30 год. Проте, ця інформація не свідчить про конкретний час перебування кожного з працівників в межах їх робочого часу в приміщенні, де проводився з'їзд. З табелю обліку робочого часу ПАТ з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка» за грудень 2011 року вбачається, що [PERSON] був присутній на роботі 02.12.2011 року протягом чотирьох годин. Відтак, доводи позивача про те, що він 02.12.2011 року був відсутній на роботі з поважної причини - через участь у роботі 17-го з'їзду Національної спілки архітекторів України до 19:15 год. спростовуються наведеними вище доказами. З урахуванням того, що позивач 02.12.2011 року більше трьох годин поспіль протягом робочого дня без поважної причини був відсутній на робочому місці, вказана підстава звільнення позивача відповідає положенням п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Статтею 150 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Суд не вважає поважною причину пропуску позивачем строку для звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі через здійснення догляду за своїм тестем [PERSON] внаслідок загострення хвороби (ревматичного поліартриту), оскільки жодних доказів такого загострення хвороби [PERSON] позивачем суду надано не було. Крім того, позивач в силу положень ст.ст. 38, 44 ЦПК України не був позбавлений можливості вжити заходів з захисту свого порушеного права через представника. Тому, вказаний строк поновленню не підлягає та дана обставина є додатковою підставою для відмови у задоволенні вимог в частині поновлення на роботі. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з довідкою ПАТ з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка» від 16.07.2012 року № 480 вбачається, що на час звільнення з позивачем [PERSON] проведено повний розрахунок за відпрацьований час та компенсацію за невикористану відпустку. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 43 155,48 грн. При обрахунку вказаної суми позивач виходив з розміру місячного фонду оплати праці в розмірі 19 577,00 грн., визначеного наказом № 52/1-ОС від 30.06.2011 року. Суд вважає вказані висновки позивача безпідставними, оскільки вказаним наказом визначено максимальний місячний фонд (постійну частину та бонус) для розрахунку заробітної плати національного менеджера із збуту, а не розмір посадового окладу позивача. Крім того, згідно з листом - пропозицією роботи від 08.06.2011 року, підписаного сторонами, заробітну плату позивача в період випробувального терміну встановлено в розмірі 12 000,00 грн. на місяць, що виплачується в гривнях після сплати податків та 4 000,00 грн. компенсації затрат на проживання; після закінчення випробувального терміну - в розмірі 16 000,00 грн. на місяць, що виплачується в гривнях після сплати податків та 4 000,00 грн. компенсації затрат на проживання. Таким чином, суми визначені позивачем в якості розміру заборгованості по заробітній платі є його припущеннями, на яких доказування не можу ґрунтуватись в силу приписів ч. 4 ст. 60 ЦПК України. За наведених обставин суд вважає вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивача було звільнено з займаної посади за наявності передбаченої КЗпП України підстави, а тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних за прострочення виплати заробітної плати та виплати компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3 100,00 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки відповідальність за затримку розрахунку при звільненні визначена ст. 117 КЗпП України. Норми ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані до трудових правовідносин. З урахуванням наведеного, вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають. Відповідно до приписів ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи законність звільнення позивача та відсутність порушення відповідачем його законних прав та інтересів, підстав для стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди суд не вбачає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed