Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Разом з ним за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (немає родинних зв`язків); [PERSON] , [INFO] (колишня дружина); - [PERSON] , [INFO] (донька). Стверджує, що зазначені особи не проживають в належному йому будинку понад один рік без поважних причин. Зазначає, що відповідачі в будинку не проживають та [PERSON] не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, особистих речей в квартирі немає і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні він, ні будь-які інші особи не чинили, поважні причини відсутності за місцем реєстрації та проживання відсутні. Повідомляє, що після розірвання шлюбу, а саме у березні 2017 року, його колишня дружина, разом з її дитиною від іншого шлюбу - [PERSON] та їхньою спільною дитиною - [PERSON] , забрали свої речі з будинку [ADDRESS] , та більше там не проживали. В якому місці вони зараз знаходяться та проживають позивачу невідомо. Зазначає, що [PERSON] не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому, він, як власник житла вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження на власний розсуд належним йому майном. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14 травня 2018 вказаний позов залишено без руху, запропоновано позивачу у строк не більше 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки. 22 травня 2018 року позивачем надано суду документи на виконання ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 14 травня 2018 року та ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2018 року відкрито провадження по зазначеній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання 17 липня 2018 року о 09 год. 30 хв. 16 липня 2018 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що шлюб не було розірвано, як зазначає позивач, у березні 2017 року, оскільки 26 травня 2016 року був поданий позов про розірвання шлюбу (справа № 591/2307/16-ц). Шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний не відразу, оскільки була винесена відповідна ухвала суду для надання строку для примирення. Шлюб було розірвано 07 листопада 2016 року. Стверджує, що позивач зробив умови проживання у будинку неможливим. Відповідач не втратила до домоволодіння інтересу щодо мешкання у ньому та збиралася подати до суду на вселення, оскільки на даний час знімає будинок за власний кошт, сплачує 2000 грн. за оренду та комунальні платежі. Позивач аліменти сплачує мінливо, не постійно, то по пів року жодної копійки, то за кілька місяців заплатив якісь кошти. Зазначає, що у своїй позовній заяві позивач не наводить обставин, що вказували б на те, саме з яких причин так сталося, що відповідач змушена залишити приміщення. Позивач силоміць випровадив за двері відповідача разом з її дітьми та речами, а також позивач змінив замки у дверях. Стверджує про певну спланованість у діях позивача, будь-яким чином дочекатися одного року та звернутися до суду з даним позовом. Повідомляє, що відповідач неодноразово мала намір потрапити до будинку, проте позивач погрожував їй розправою, привів коханку (ще за шлюбного життя), розпивав з нею спиртні напої. Зазначає, що відповідач зверталася до органів поліції ще у 2016 році, на що їй дали звичайну відписку. Після того, як позивач вигнав її з будинку останнього разу, вона фактично змирилася з тим, що вже не зможе користуватися будинком. Вона не знала куди звертатися в цей раз, оскільки поліція нічого не робить з її заявами. Окрім того, часто хворіють діти, є проблеми з коштами і тому, звичайно, вона хотіла проживати в цьому домоволодінні. Але, коли звернулася за правовою допомогою їй повідомили, що варіантів з поверненням до зареєстрованого місця проживання немає. Окрім того права власності на інший об`єкт нерухомості у відповідача немає, зі своїм батьком вона 15 років не спілкується, мати проживає в Росії, свого житла також немає. 17 липня 2018 року підготовче засіданні відкладено у зв`язку із клопотанням представника позивача [PERSON] до 13 вересня 2018 року о 14год. 00 хв. 13 вересня 2018 року від представника позивача Романенко Є.О . надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначає, що позивач заперечує проти аргументів відповідача та відхиляє їх у повному обсязі. Стверджує, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження наведених обстави, а саме щодо: 1)протиправної поведінки позивача; 2)оренди будинку та сплати за оренду 2000 грн. з комунальними платежами; 3)відсутності нерухомого майна. Зазначає, що надані довідки про аліменти датуються початком 2017 року та взагалі не мають будь-якого відношення до справи. Між тим, заборгованість по аліментам відсутня, що підтверджується довідкою. Повідомляє, що у свою чергу позивач неодноразово звертався до поліції з приводу неправомірних дій відповідача, які вона вчиняла під час проживання у будинку. Відповідач самовільно змінювала дверні замки, багаторазово викрадала техніку з будинку, вчинювала сварки. Ці факти підтверджуються багаточисельними зверненнями до органів поліції, а саме: - 10 квітня 2016 року стосовно погроз фізичною розправою по смс; - 05 травня 2016 року з приводу вживання відповідачем з іншими особами алкогольних напоїв та викрадення 1000 грн.; - 11 серпня 2016 року щодо самовільної заміни дверних замків у будинку, викрадення побутових приладів, техніки, вчинення сварок з відповідачем ; - 30 вересня 2016 року про викрадення відповідачем належного позивачу майну на загальну вартість 15000 грн.; - 30 вересня 2016 року про погрози вбивством з боку відповідача ; - 24 січня 2017 року щодо крадіжки відповідачем майна на загальну вартість 15000 грн.; - 03 лютого 2017 року з приводу викрадення техніки відповідачем на загальну вартість 5000 грн.; - 04 квітня 2017 року з приводу викрадення побутової техніки відповідачем та інше. Стверджує, що позивач жодного разу не чинив перешкод у проживанні у будинку, не дивлячись навіть на нахабну поведінку відповідача, через що добровільно не проживав у власному домоволодінні протягом шести місяців. Відповідач покинула будинок й той період, коли позивач проживав зовсім в іншому місці, тобто ніяких перешкод не чинилося. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд задовольнити заявлений позов. 13 вересня 2018 року підготовче засіданні відкладено у зв`язку із клопотанням представника відповідача до 10 жовтня 2018 року о 13год. 00 хв. 10 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження, призначено справу для розгляду на 20 грудня 2018 року о 10 год. 30 хв. 20 грудня 2018 року враховуючи ту обставину, що у справі порушуються питання щодо інтересів малолітніх осіб, а оскільки відповідно до ст. 19 СК України, участь у справі Служби у справах дітей є обов`язковою, а також представником не надано доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання представника, відкладено розгляд справи на 27 лютого 2019 року о 14 год. 00 хв. 27 лютого 2019 року оголошено перерву у судовому засіданні у зв`язку із необхідністю виклику та допиту свідків до 07 травня 2019 року о 10 год. 00 хв. 07 травня 2019 року оголошено перерву у судовому засіданні у зв`язку із наданням в наступне судове засідання висновку третьою особою до 24 червня 2019 року о 08 год. 40 хв. В дане судове засідання з`явилися позивач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] , представник третьої особи Погрібна О.С . Позивач в судовому засіданні підтримав заявлений позов в повному обсязі. Додатково пояснив, що відповідач за власним бажанням виїхала з будинку, перешкод у користуванні він їй не чинив. На протязі двох років не сплачувала платежів. Зазначає, що у відповідача є житло в батька в місті Охтирка, де на даний час, проживають квартиранти. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Представник третьої особи заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо визнання втративши ми право користування житлом малолітніми дітьми, підтримавши письмовий висновок, посилаючись на те, що родина відома з 216 року, оскільки виникали суперечки з приводу дітей та житла. Сторони не могли знайти спільної мови щодо продажу житла. Це емоційно переживали діти з огляду на часті сварки та виклики поліції. Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в судове засідання не з`явилася, раніше в судовому засіданні надала пояснення, в яких, заперечуючи проти позову зазначала, що вимушена звільнити житло в зв`язку зі створенням умов з боку позивача. Суд, заслухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Під час судового розгляду встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується договорами дарування Ѕ жилого будинку від 26 липня 2001 року та договором дарування Ѕ частини житлового будинку від 04 листопада 2015 року, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с. 5, 6, 7, 8). Відповідно до довідки ТОВ «Міський єдиний інформаційно-розрахунковий центр» від 26 квітня 2018 року за № 348 разом з позивачем за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - колишня дружина позивача; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , донька сторін (а.с. 9). В акті про фактичне непроживання за місцем реєстрації від 27 квітня 2018 року зазначено, що, зазначені особи не проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради від 04 травня 2018 року № 168, видану [PERSON] , 1981 року народження, зареєстрованому за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , 1984 року народження, [PERSON] , 2007 року народження, [PERSON] , 2011 року народження, дійсно зареєстровані аз адресою: [ADDRESS] , але з березня 2017 року за даною адресою не проживають (а.с. 9). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, щодо [PERSON] відсутні відомості про право власності, інші речові права (а.с. 87). Свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачем працювали на одній роботі, мають близькі стосунки, а з відповідачем бачилися один раз. З позивачем знайома приблизно з листопада 2017 року, познайомилися на роботі в ТОВ «Сумбуд». Позивач був постійно хмурий, не хотів нічого говорити. В подальшому він зазаначив, що має сварки з дружиною і вона подала на розлучення. Спочатку радили їм миритися. Але потім він сам вирішив подати на розлучення. Відповідач перешкоджала бачитися з дитиною. З даного питання він звертався до усіх органів. Позивач 27 березня заявив, що з хати все винесли і він викликав поліцію. Коли свідок приїхала, то сусіди повідомили, що колишня дружина виїхала з будинку. Свідок [PERSON] (племінник позивача), пояснив, що поки жили позивач та відповідач разом, були добрі відносини. Приблизно рік позивач жив у нього, щоб уникнути конфліктів з дружиною. Три роки тому відповідач залишила будинок. Свідок [PERSON] пояснила, що з 2009 року познайомилася з відповідачем на дні народженні у подруги, і з цього часу дружать. [PERSON] вийшла заміж і поїхала проживати за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання у них народилася донька, були добрі відносини. Потім відносили почали погіршуватися, почалися сварки. В кінці березня 2017 року вона завітала до неї в гості. Прийшов позивач, який хотів, щоб вона забрала свої речі і виїхала з дітьми. Почалася сварка. Подруга засмутилася і почала плакати. Свідок [PERSON] пояснила, що познайомилася з відповідачем у 2015 році. Почали разом водити дітей в дитячий садок. Позивач з відповідачем жили добре, але у 2016 році розійшлися і позивач виїхав. Також зазначає, що у 2017 році відповідач зателефонувала їй вночі, плакала. Після розмови приїхала до неї та залишила дітей. На наступний день подруга забрала дітей і повідомила, що буде виїжджати з будинку. Через 5 днів вона попросила її, щоб допомогла з переїздом. Коли вони приїхали до будинку, то на дверях був замок. До будинку вони не потрапили. Згідно висновку Служби у справах дітей Сумської міської ради вважає, що позов [PERSON] про визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили користування будинком [ADDRESS] , не підлягає задоволенню (а.с. 114). Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Під час судового розгляду встановлено, що причиною відсутності відповідача [PERSON] та малолітніх [PERSON] та [PERSON] є неприязні стосунки з позивачем [PERSON] , внаслідок чого відповідач була позбавлена можливості вільно та безперешкодно користуватися спірним будинком. Про факт неприязних стосунків між [PERSON] , та [PERSON] свідчать і обставини неодноразового звернення позивача до правоохоронних органів щодо неправомірної поведінки відповідача [PERSON] (а.с. 56-63). Суд також враховує ту обставину, що іншого житла відповідач не має, а задоволення вимог призведе до порушення її права на житло, гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини другої статті Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За положеннями частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, забезпечення виконання якої є складовою обов`язків держави України як суб`єкта міжнародного права, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Непроживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку зумовлено об`єктивними причинами, а саме тим, що їх мати - відповідач [PERSON] змінила місце проживання внаслідок неприязних стосунків з позивачем. Через свій малолітній вік вони не могли самостійно вирішити, де вони будуть проживати, та були вимушені переїхати до іншого місця проживання, а тому задоволення позову щодо малолітніх дітей призведе до порушення гарантованого права неповнолітньої особи на житло. Виходячи з викладеного, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed