Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що працює на АТ «Оріана» з 1976 року, а з 1987 року працює в юридичному відділі підприємства. 17.12.2018 він подав заяву про надання йому щорічної оплачуваної відпустки з 17.12.2018 в рахунок п`яти невикористаних відпусток за попередні роки. Однак керівник підприємства [PERSON] не погодив йому надання відпустки та не надав аргументованих заперечень. Листом від 17.12.2018, який був направлений на його адресу 18.12.2019 відмовив у наданні позивачу відпустки у зв`язку з великим обсягом роботи юридичного характеру. Також позивач 17.12.2018 направив на адресу відповідача скаргу на відмову у наданні відпустки, відповідь на яку не отримав. В позовній заяві позивач неодноразово зазначає про наявність особистого конфлікту з керівником товариства [PERSON] 08.01.2019 на адресу [PERSON] надійшов лист АТ «Оріана» від 28.12.2018 про звільнення його з роботи, до якого була долучена копія наказу № 70-к від 28.12.2018, згідно якого його було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 17 грудня 2018 року, а також зобов`язано бухгалтерію виплатити компенсацію за 154 дні невикористаної відпустки. Позивач вважає, що такий наказ є незаконним, так як виданий під час його права на перебування у відпустці. Тому просить суд зобов`язати АТ «Оріана» надати йому щорічну відпустку згідно поданої ним заяви з 17.12.2018 в рахунок не використаних відпусток за попередні роки, скасувати наказ № 70-к від 28.12.2018 про звільнення його з роботи та поновити його на посаді начальника юридичного відділу АТ «Оріана», стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з часу закінчення відпустки (21.01.2019) по час ухвалення рішення та 10 000,00 гривень моральної шкоди, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Також просив суд відшкодування заподіяної товариству шкоди у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу та компенсації 154 днів невикористаної відпустки покласти на посадових осіб АТ «Оріана». 08.02.2019 АТ «Оріана» подало відзив на позов, в якому вказано про безпідставність та необґрунтованість заявлених [PERSON] позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначили, що позивач [PERSON] за період з часу з 26.04.2010 по 17.12.2018 перебував у відпустках. У 2018 році на АТ «Оріана» не був затверджений графік відпусток, тому безпідставним є твердження позивача про ненадання йому щорічної відпустки. Також 05.12.2018 з 15.30 год. по 17.00 год. був відсутній на роботі, про що був складений акт. Зранку 06.12.2018 на прохання керівника надати пояснення щодо відсутності на робочому місці позивач подав службову записку про відсутність інтернету та пішов з роботи без поважних причин. В зв`язку з цим були викликані сервісні працівники, які встановили, що інтернет відсутній в зв`язку з великим навантаженням трафіку на комп`ютері начальника юридичного відділу у зв`язку з відвідуванням заборонених інтернет-сайтів. Системний блок був вилучений для отримання пояснень позивача. Дізнавшись про це позивач оформив листок непрацездатності з 06.12.2018 по 16.12.2018. 17.12.2018 о 08.30 год. керівником АТ «Оріана» було надано [PERSON] на виконання розпорядження, однак він в цей час подав заяву про надання йому відпустки та починаючи з 09.30 год. по 17.00 год. його вже не було на роботі. З огляду на відсутність графіка відпусток на підприємстві, необхідністю здійснити відповідні нарахування зв`язку з наданням відпустки, а також наявністю великого об`єму роботи юридичного характеру керівником АТ «Оріана» було прийняте рішення про надання позивачу відпустки з 28.12.2018, про що здійснено відповідний запис на заяві. Однак повідомити про це позивача було неможливо, оскільки він був відсутній на роботі та на дзвінки не відповідав. На адресу позивача був направлений лист про надання йому відпустки з 28.12.2018. Починаючи з 09.30 год. 17.12.2018 [PERSON] був відсутній на роботі без поважних причин, про що були складені акти. Тому наказом від 28.12.2018 № 70-к позивача було звільнено з роботи згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 17.12.2018. З огляду на наведене АТ «Оріана» просило відмовити у задоволенні позову. 28.02.2019 [PERSON] подав суду відповідь на відзив, в якому зазначив про безпідставність обставин, на які посилається позивач. Твердження АТ «Оріана» про надання йому відпусток спростовується листом управління Держпраці в Івано-Франківській області, в якому зазначено, що за період часу з 26.04.2010 по даний час заборгованість з відпусток складає 154 календарні дні. Ч. 5 ст. 80 КЗпП України забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, а надання відпусток працівнику є обов`язком роботодавця. Також відсутність графіку відпусток на підприємстві є порушенням чинного законодавства. Крім того, на підприємстві з вини нового керівника не укладений колективний договір. Оскільки керівник АТ «Оріана» не погоджував йому відпустку та не вказав причин відмови, [PERSON] 17.12.2018 подав скаргу до Управління Держпраці в Івано-Франківській області, на яку 18.01.2019 отримав відповідь. Також позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати протиправними дії директора АТ «Оріана» [PERSON] та зобов`язати його надати йому щорічну заборговану відпустку згідно поданої ним 17.12.2018 заяви з 17.12.2018 в рахунок невикористаних відпусток за попередні роки. В судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов, просив його задоволити у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, зазначив про його безпідставність, просив відмовити в його задоволенні з підстав, вказаних у відзиві. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював на посаді начальника юридичного відділу Акціонерного товариства «Оріана». 17.12.2018 в.о. голови правління АТ «Оріана» [PERSON] видав розпорядження № 11 від 17.12.2018, в якому зобов`язав начальника юридичного відділу [PERSON] до 12.00 год. 17.12.2018 надати письмові пояснення щодо ряду обставин (а.с. 38). 17.12.2018 позивач подав на ім`я в.о. голови правління АТ «Оріана» [PERSON] заяву про надання йому щорічної чергової оплачуваної відпустки з 17.12.2018 в рахунок невикористаних відпусток за попередні роки, яка була зареєстрована за вхідним номером 1254 (а.с.7). Цього ж дня він подав в.о. голови правління АТ «Оріана» [PERSON] скаргу, в якій просив повідомити про причини та підстави вилучення системного блоку з юридичного відділу під час його перебування на лікарняному, а також причини непогодження його заяви про надання відпустки (а.с. 9). Також 17.12.2019 [PERSON] подав скаргу до управління Держпраці в Івано-Франківській області на дії посадових осіб підприємства, в тому числі по факту ненадання йому відпуски (а.с. 100-108), а також до Департаменту Управління корпоративних прав Фонду державного майна України (а.с. 112). 17.12.2018 підприємство направило позивачу лист № 1275, в якому зазначено про неможливість надання відпустки з огляду на великий об`єм робіт юридичного характеру та необхідність у підготовці інформації згідно листа від 05.12.2018 № 10-1125045 для Фонду державного майна України. Також зазначено про можливість надання чергової відпустки з 28.12.2019 (а.с. 40, 41, 43,44). Частинами четвертою та п`ятою статті 79 КЗпП України передбачено, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Виходячи з положень ст. 79 КЗпП України, а також враховуючи відсутність на підприємстві графіку надання щорічних відпусток, суд вважає, що щорічна основна оплачувана відпустка може бути надана [PERSON] за погодженням з роботодавцем. Однак [PERSON] написав заяву про надання йому відпустки з дня подання заяви, не погодивши з роботодавцем період відпустки, та залишив робоче місце не ознайомившись з результатами розгляду його заяви. Крім того, підприємство виплатило [PERSON] розрахунок при звільненні в розмірі 33 858,17 гривень, включно з компенсацією за невикористану відпустку при звільненні в розмірі 29492,56 грн. (а.с. 82-86, 147). Суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання протиправними дій в.о. генерального директора АТ «Оріана» [PERSON] та зобов`язання його надати [PERSON] щорічну заборговану відпустку у відповідності до поданої ним 17.12.2018 заяви про надання йому щорічної чергової оплачуваної відпустки з 17.12.2018 в рахунок невикористаних відпусток за попередні дні слід відмовити, оскільки чинним законодавством право надавати відпустки закріплено виключно за роботодавцем. Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин). Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк, залишення без поважних причин особою, з якою укладений строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору, самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим працівником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання, самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місце розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Факт відсутності працівника на роботі може підтверджуватися письмовими свідченнями інших працівників, письмовими поясненнями самого працівника, відповідним актом, складеним у присутності не менше двох інших працівників, його безпосереднім керівником у довільній формі. Факт відсутності [PERSON] на робочому місця в період з 09.30год. 17.12.2018 по 27.12.2018 зафіксований в актах про відсутність на роботі, складених АТ «Оріана» (а.с. 46-53). Згідно наказу АТ «Оріана» № 70-к від 28.12.2018 начальника юридичного відділу [PERSON] звільнено з роботи згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 17.12.2018, а також зобов`язано бухгалтерію провести остаточний розрахунок з позивачем (а.с. 8). Суд, заслухавши пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , вважає що їх пояснення, надані суду, характеризують відносини позивача та керівника АТ «Оріана» [PERSON] Однак жодних свідчень, які б підтвердили незаконність звільнення [PERSON] , вони суду не надали, а тому суд вважає, що їх покази слід відхилити, оскільки вони не підтверджують та не спростовують законність звільнення позивача. Частинами першою та другою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Суд вважає наказ АТ «Оріана» № 70-к від 28.12.2018 незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в порушення вимог ст. 47 КЗпП України, він виданий 28.12.2019, однак звільнено позивача з 17.12.2018, тобто з дня першого прогулу, що є грубим порушенням закону. Тому [PERSON] слід поновити на роботі з 17.12.2018. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку на час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок) передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (абз. 3 п. 2). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Таким чином, суд вважає, що розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає: (5570,45 грн. за жовтень 2018 року + 7673,64 грн. за листопад 2018 року) : (16 робочих днів у жовтні 2018 року + 22 робочі дні у травні 2018 року) = 348,53 грн. Відповідно сума компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка вираховується шляхом множення суми середньоденного заробітку, яка становить 348,53 грн., на кількість робочих днів, яких за даними Міністерства соціально політики у період з 17.12.2018 по 18.06.2019 було 123, дорівнює 42 869,19 грн. (без урахування податків та інших обов`язкових платежів). У відповідності до положень ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, а також поновлення [PERSON] на роботі. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п. 5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково у сумі 4000,00 гривень. Також [PERSON] просить суд шкоду, заподіяну товариству у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу та компенсації за 154 дні невикористаної відпустки та моральної шкоди покласти на посадових осіб АТ «Оріана», винних у незаконних діях по ненаданні йому відпустки та незаконного звільнення. Суд вважає таку вимогу безпідставною, оскільки в силу положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України, може бути заявлена АТ «Оріана». У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved