Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 20.09.2017 року мотивуючи тим, що 18.09.2016 року уклав договір позики, у формі розписки, з [PERSON], відповідно до якого відповідач отримав кошти в розмірі 300 000,00 грн. зі строком повернення до 19.09.2017 року. Відповідач не виконав умови договору і не повертає кошти, тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму коштів за договором позики у розмірі 300 000,00 грн. , 3% річних від загальної суми заборгованості в розмірі 9000,00 грн., судові витрати у справі в розмірі 3000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, проти винесення заочного рішення суду не заперечував та просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не подав. Суд, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, ухвалив вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення у справі. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас , договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обовязків ( ст.11 ЦК України). Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник забовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)... Договір позики є укладеним з моменту передання грошей... Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику... у такій самій кількості..., що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 18.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою ( а.с. 20), відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав, кошти в розмірі 300 000,00 грн. зі строком повернення до 19.09.2017 року. Відповідач [PERSON] у визначений строк кошти позивачу не повернув, тому [PERSON] 20.09.2017 року звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. Відповідно до ст.610 ЦК України: невиконання зобов'язання є порушенням зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст..612 ЦК України). В даному випадку позивачем надано до суду оригінал розписки про отримання відповідачем ( боржником) коштів в розмірі 300 000,00 грн., отже суд приходить до висновку, що [PERSON] зобовязання за договором не виконав, тому позов в частині стягнення суми коштів за договором позики від 18.09.2016 року в розмірі 300 000,00 грн. підлягає до задоволення. Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ч.1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Позивач заявив вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми в розмірі 9000,00 грн. Враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобовязання з 19.09.2017 року по 20.02.2018 року, кошти за договором позики в добровільному порядку не повернув, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON], на користь [PERSON], 3 % річних від простроченої суми за вказаний період в розмірі 3821,92 грн. з розрахунку: 3% х 155 ( дні прострочення) / 365 х 300 000,00 грн. ( прострочена сума). Щодо вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. суд виходить з наступного. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов'язань, а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди, тому вимоги в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не підлягають до задоволення, крім того, позивачем не надано до суду жодного доказу в підтвердження даних вимог. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем коштів та порушення ним зобовязання, а відповідач, в свою чергу, в судове засідання не зявився та заперечення проти позову з доказами в їх підтвердження до суду не надав. Даючи оцінку встановленим обставинам та наданим доказам, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Згідно ст.141 ЦПК України на відповідача покладено обовязок відшкодувати позивачу понесені судові витрати пропорційно до задоволених вимог, тому суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 2857,25 грн.

Outcome: partial