Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідачів відшкодування шкоди, заподіяної підприємству при виконанні відповідачами трудових обов'язків, у розмірі середнього місячного заробітку: з [PERSON] - в сумі 3645,56 грн., з [PERSON] - в сумі 7777,86 грн., а також стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві зазначив, що Державною фінансовою інспекцією України було проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності ДП «НАЕК «Енергоатом» та його відокремлених підрозділів, зокрема, ВП «Запорізька АЕС», за період з 01.07.2010 року по 01.07.2012 року, під час якої встановлено порушення законодавства. Ці порушення відображені в Акті ревізії від 19.11.2012 року №05-21/71, підписаного ВП «Запорізька АЕС» із запереченнями, та в Довідці від 12.11.2012 року. Ревізією, зокрема, встановлено безповоротне зменшення активів ВП «Запорізька АЕС» на загальну суму 5 959 344,8 грн. через перерахування коштів з послідуючою втратою боржника, неведення претензійно-позовної роботи та сплив термінів позовної давності, чим заподіяно матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив, що згідно з вимогою Державної фінансової інспекції України (ДФІ) від 12.12.2012 року ВП «Запорізька АЕС» необхідно стягнути з осіб, які не забезпечили претензійно-позовної роботи, матеріальну шкоду (збитки) в сумі 5 959 344,8 грн. за договорами, укладеними в період з 1995 по 1999 роки, зокрема, за договором №2/95 від 25.01.1995 року з МПП «Ібіс», м. Запоріжжя, за яким обліковується безнадійна дебіторська заборгованість в сумі 911 224 грн., але у ВП «Запорізька АЕС» вказаний договір відсутній та відсутня інформація щодо реквізитів вказаного підприємства (код ЄДРПОУ, юридична та фактична адреса, ПІБ керівника). Оскільки встановити місцезнаходження та юридичний стан боржника неможливо, вказана дебіторська заборгованість віднесена до резерву сумнівних боргів, по якій претензійно-позовна робота не проводилась. В Довідці ДФІ від 12.11.2012 року зазначено, що це є порушенням Положення про ведення претензійно-позовної роботи в ВП «Запорізька АЕС» ОО.ЮУ.ПЛ.03.В, затвердженого 07.05.2009 року, яким передбачено, що підрозділ-куратор не пізніше двохмісячного строку з моменту порушення боржником своїх зобов'язань за договором, інших порушень прав та інтересів ВП «Запорізька АЕС», направляє в Юридичне управління службову записку про пред'явлення претензії боржнику. Згідно з Довідкою ДФІ від 12.11.2012 року та Актом ревізії від 19.11.2012 року №05-21/71 особами, які заподіяли матеріальну шкоду (збитки), за договорами, укладеними в період з 1995 по 1999 роки з МПП «Ібіс» на суму 911,2 тис. грн., є визначена в грудні 2003 року відповідальна по дебіторській заборгованості [PERSON], яка на час пред'явлення позову знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років, та відповідальна на даний момент - економіст [PERSON]. Посилаючись в обґрунтування позовних вимог на наведені обставини, представник позивача просить на підставі статей 130, 132, 136 КЗпП України стягнути з відповідачів відшкодування шкоди, заподіяної підприємству при виконанні відповідачами трудових обов'язків, у розмірі середнього місячного заробітку: з [PERSON] - в сумі 3645,56 грн., з [PERSON] - в сумі 7777,86 грн., а також стягнути з відповідачів судовий збір. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву про слухання справи за її відсутності. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON], - проти задоволення позову заперечує з мотивів, викладених у письмових запереченнях проти позовної заяви, просить справу розглянути за її відсутності. У письмових запереченнях проти позовної заяви зазначає, що стаття 138 КЗпП України покладає на власника або уповноважений ним орган обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Вважає, що наданими позивачем матеріалами наявність встановлених законодавством підстав для притягнення відповідачки [PERSON] до матеріальної відповідальності не доведена, строк звернення до суду з позовної заявою про стягнення матеріальної шкоди позивачем пропущений. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про слухання справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечує та просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON], - позовні вимоги не визнав, просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність в порядку ч.3 ст.267 ЦК України у зв'язку з порушенням ним передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП України строку звернення до суду за обставинами, що стали підставою для подання позову про стягнення матеріальної шкоди, та які були виявлені (зазначені) в довідці Державної фінансової інспекції України від 12.11.2012 та Акті № 05-21/71 від 19.11.2012 ревізії фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» за період з 01.07.2010 до 01.07.2012, та відмовити за недоведеністю у задоволенні позовних вимог ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП ЗАЕС про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди (збитків), виходячи з того, що висновок про вину [PERSON] у спричиненні ВП ЗАЕС збитків на суму 911 224,00 грн. зроблений тільки на підставі того, що протягом певного періоду [PERSON] була зазначена у поясненнях начальника Договірного управління [PERSON] як відповідальна особа за ведення договору №2/95 від 25.01.1995 року і, крім цього, жодним документом не підтверджується. Додатково звернув увагу на ту обставину, що, виходячи зі змісту Акту від 19.11.2012 №05-21/71 Державна фінансова інспекція України проводила ревізію фінансово-господарської діяльності ДП «НАЕК «Енергоатом» та його відокремлених підрозділів за період з 01.07.2010 по 01.07.2012, згідно п.20 переліку дебіторської заборгованості станом на 01.10.2004 року (а.с.92, зворотна сторінка а.с.144) ця заборгованість виникла ще в 01.02.1998 року, а період претензійно-позовної роботи в межах строку позовної давності становить три роки, коли [PERSON] взагалі ще не працювали на ВП «ЗАЕС», [PERSON] тільки з 02.02.2012 року на підставі наказу по ВП «ЗАЕС» №17-пр від 02.02.2012 року (а.с.12) прийнята на роботу у ВП «Запорізька АЕС» на роботу економістом з договірних та претензійних робіт групи планування договірних робіт бюро планування, обліку та звітності договірного управління, де пропрацювала до 29.12.2012 року, в коло посадових обов'язків якого не входила претензійно-позовна робота. Представник третьої особи підтримав позовні вимоги, просить їх задовольнити, зважаючи на доведеність вини відповідачів у завданні матеріальних збитків позивачу внаслідок невиконання трудових обов'язків згідно посадової інструкції. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідачів, третьої особи, дослідивши матеріали справи судом встановлено. У 2012 році Державною фінансовою інспекцією України відповідно до затвердженої програми проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності ДП «НАЕК «Енергоатом» та його відокремлених підрозділів, у тому числі й ВП «Запорізька АЕС» за період з 01.07.2010 по 01.07.2012 року. Так, ревізією було встановлено безповоротне зменшення активів ВП «Запорізька АЕС», протягом ревізійного періоду на рахунку 38.6 «Резерв сумнівних боргів по іншій дебіторській заборгованості» враховувася резерв, нарахований на дебіторську заборгованість по малому приватному підприємству «Ібіс» в сумі 911 224,00 грн., яка виникла 25.01.1995 року, не ведення претензійно-позовної роботи та спливу термінів позовної давності, чим заподіяно матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму. За результатами цієї ревізії Державна фінансова інспекція України 12.11.2012 року склала довідку; 19.11.2012 року Акт ревізії №05-21/71; 12.12.2012 року направила в адресу позивача Вимогу №05-14/985, в яких, на думку позивача та третьої особи, були відображені порушення законодавства. Відповідно до Акту ревізії виявлені порушення є порушенням п.2.2 Положення про ведення претензійно-позовної роботи у ВП ЗАЕС, затвердженого 07.05.2009 року, яким передбачено, що підрозділ-куратор не пізніше 2-х місячного строку з моменту порушення боржником своїх зобов'язань за договором, інших порушень прав та інтересів ВП «Запорізька АЕС», направляє в юридичне управління службову записку про пред'явлення претензій боржнику. Винними особами, які не забезпечили претензійно-позовної роботи, згідно довідки Державної фінансової інспекції України, визнані економісти [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON] з 28.03.2001 року працювала у позивача на посаді на посаді економіста планування в управлінні об'єктами соціального призначення. 20.05.2001 року відповідач [PERSON] була переведена на посаду економіста з договірної та претензійної роботи до договірного управління. З 10 січня 2009 року по 30 вересня 2014 року знаходилась у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач [PERSON] з 02.02.2012 року працювала у позивача на посаді економіста з договірних та претензійних робіт групи планування договірних робіт бюро планування, обліку та звітності в договірному управлінні договірного управління. 29.12.2012 року відповідач [PERSON] була переведена на посаду економіста з договірних та претензійних робіт кошторисного бюро договірного управління. 12.12.2012 року Державною фінансовою інспекцією України направлена Вимога в ДП «НАЕК «Енергоатом» про усунення виявлених порушень. Так, відповідно до п.9 вимоги ДФІ зазначила, що необхідно стягнути з осіб, які не забезпечили претензійно-позовної роботи матеріальну шкоду (збитки) за договорами, укладеними у період з 1995 року по 1999 рік, в тому числі 911 224,00 грн. за договором №2/95 від 25.01.1995 року, що укладався з МПП «Ібіс». На думку позивача ці документи є підставами для стягнення з відповідачів матеріальної шкоди (збитків). У Довідці Державна фінансова інспекція України від 12.11.2012р. як порушення зазначено наступне: ВП ЗАЕС віднесено до резерву сумнівних боргів дебіторську заборгованість в сумі 911 224,00 грн., претензійно-позовна робота по якій не проводилася, встановити місцезнаходження та юридичний стан боржника неможливо, що свідчить про втрату активів ВП ЗАЕС та призвело до матеріальної шкоди (збитків) на суму 911 224,00 грн. Вказуючи про вину відповідачів, ДФІ у цій довідці зазначило, що згідно інформації Договірного управління зазначена заборгованість закріплена за управлінням наказом ВП ЗАЕС №1036 від 08.12.2003 року; при передачі заборгованості, оригінали або копії договору факторингу №2/95 від 25.01.1995 року, а також інші первинні документи, які підтверджують виконання зобов'язань по договору до Договірного управління не передавалися. Таким чином, надати інформацію про те, на кого покладено обов'язки з ведення договору №2/95 від 25.01.1995 року не надається можливим. Відповідальним по дебіторській заборгованості МПП «Ібіс» в грудні 2003 року визначена [PERSON], яка в теперішній час знаходиться в декретній відпустці. На даний момент відповідальним є економіст [PERSON] В Акті ревізії від 19.11.2012 року та Вимозі від 12.12.2012 року Державна фінансова інспекція України зазначила таке порушення як безповоротне зменшення активів ВП ЗАЕС на загальну суму 5 959 344,8 грн. через перерахування коштів з послідуючою втратою боржника, неведення претензійно-позовної роботи та спливання термінів позовної давності, чим заподіяно матеріальної шкоди (збитків) на зазначену суму. При цьому, в Акті ревізії інформація щодо винних осіб взагалі відсутня, у зв'язку з чим позивач звертався до Державної фінансової інспекції України листом №28-04/25251 від 14.10.2013р. про неможливість виконання п.9 вимоги №05-14/985 від 12.12.2012 року у зв'язку з порушеннями під час проведення ревізії. 08 грудня 2014 року позивач ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» звернувся до суду з даним позовом. Посилаючись в обґрунтування позовних вимог на наведені обставини, просив постановити рішення, яким стягнути на підставі ч.1 ст.130, ст.132 КЗпП України з відповідачів відшкодування шкоди, заподіяної підприємству при виконанні відповідачами трудових обов'язків, у розмірі середнього місячного заробітку: з [PERSON] - в сумі 3645,56 грн., з [PERSON] - в сумі 7777,86 грн., а також стягнути з відповідачів судовий збір. При цьому доводи позовної заяви, пояснення представників позивача та третьої особи суперечать доказам, що містяться у матеріалах справи. Зокрема, позивачем не були надані докази на підтвердження того, що керівництвом було передано у ведення відповідачів контроль за договором за договором №2/95 від 25.01.1995 року та по дебіторській заборгованості за цим договором. Позивачем надано лише перелік по дебіторській заборгованості станом на 01 жовтня 2004 року (зворотна сторінка а.с.144). У цьому переліку по дебіторській заборгованості відсутні відомості про те, що відповідачам була передана саме договірна справа за договором №2/95 від 25.01.1995 року, контроль за цим договором станом на 01 жовтня 2004 року покладено зовсім на іншу особу. Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що відповідні розпорядження про передачу відповідачам договірної справи за договором №2/95 від 25.01.1995 року або розпорядження про покладення на відповідачів обов'язку щодо здійснення претензійно-позовної роботи саме за цим договором відсутні. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням на «Положення про ведення претензійно-позовної роботи в ВП «Запорізька АЕС» ОО.ЮУ.ПЛ.03.В (а/с 155), затвердженого 07.05.2009р., яким передбачено, що підрозділ-куратор не пізніше 2-х місячного строку з моменту порушення боржником своїх зобов'язань за договором, інших порушень прав та інтересів ВП ЗАЕС, направляє в Юридичне управління службову записку про пред'явлення претензії боржнику. Аналогічне посилання міститься в Довідці ДФІ від 12.12.2012. З цього приводу суд зазначає, що на титульному аркуші Положення про ведення претензійно-позовної роботи в ВП ЗАЕС ОО.ЮУ.ПЛ.03.В зазначено, що воно діє з 01.06.2009, у зв'язку з чим не може бути підставою для визначення обов'язків відповідачів, зокрема, щодо роботи із дебіторською заборгованістю, які були покладені на них до 01.06.2009. Згідно з наданими позивачем матеріалами (а/с 146-152), в період з червня 2009 року відповідачка [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Будь-яких доказів, які б дозволяли встановити коло посадових обов'язків відповідачки [PERSON] у 1995-2009 роках, позивачем не надано. Відповідачка [PERSON] взагалі в цей час не працювала на ВП «Запорізька АЕС». Згідно з наданою позивачем копією Акту № 1 від 08.07.2014 «О выделении к уничтожению документов не подлежащих хранению за 1987-2003гг.» посадові інструкції персоналу контрактно-договірного управління за 1997-2000 роки було знищено у 2004 році (а/с 155-156). Відсутність документів щодо виконання договорів, укладених позивачем у 1995-1999 роках, та документів, які б дозволили з'ясувати обставини їх виконання/невиконання та винних осіб, неодноразово підтверджено позивачем, зокрема, в Запереченнях проти адміністративного позову ДФІ у справі №826/19063/13а (а/с 171-171), службових записках №75-104/95720 від 30.10.2014 (а/с 235) та № 75-104/14035 від 16.02.2015 (а/с 237). Суд також враховує той факт, що матеріалами справи підтверджено (а/с 174, 178, 235, 237) та не заперечується позивачем відсутність у ВП «Запорізька АЕС» матеріалів щодо взаємовідносин з МПП «Ібіс», зокрема, договору №2/95 від 25.01.1995 року, що з урахуванням вимог чинного Господарського процесуального кодексу України (зокрема ст.ст.32, 33, 34, 36, 54, 57) унеможливлює ведення претензійно-позовної роботи. Також, суд вважає, що доводи позивача та третьої особи щодо вини відповідачів у невиконанні обов'язків з ведення договору №2/95 від 25.01.1995 року, неведення претензійно-позовної роботи по дебіторській заборгованості МПП «Ібіс» спростовується наступним: · відповідачі в час виникнення дебіторської заборгованості, яка за інформацією позивача (п.20 переліку дебіторської заборгованості станом на 01.10.2004 року (а.с.92, зворотна сторінка а.с.144), виникла ще в 01.02.1998 року та в період претензійно-позовної роботи в межах строку позовної давності не працювали на ВП «Запорізька АЕС», більш того, вони ніколи не працювали на посаді, зазначеної в Акті ревізії, а саме на посаді економіста Договірного управління, в різний час вони займали зовсім інші посади, які відрізняються від зазначеної в Акті ревізії, а тому не могли об'єктивно порушити пункти 2.1.3, 2.2 «посадової інструкції економіста ДУ», про що зазначено у позові (а.с.4), в коло посадових обов'язків відповідачів претензійно-позовна робота в цей період аж ніяк не входила. · інформацією Договірного управління ВП «ЗАЕС» у Додатку №29 до Акту ДФІ (а.с.174), згідно якої в Договірному управлінні відсутній договір №2/95 від 25.01.1995 року, укладений з МПП «Ібіс», що додатково вказує на неможливість супроводження цього Договору Договірним управлінням та об'єктивну неможливість доручення керівником управління супроводження цього Договору своїм підлеглим; · відповіді за підписом начальника Договірного управління [PERSON] (а.с.178) на запит №78 п.4 (Додаток №31 до довідки ДФІ від 12.11.2012) (а.с.178), виходячи з якої первинні документи по ПП «Ібіс» та їх копії в Договірне управління не передавалися, надати інформацію, на кого були покладені обов'язки щодо ведення договору з ПП «Ібіс» не представилося можливим; · переліком дебіторської заборгованості станом на 01.10.2004 року (а.с.92, зворотна сторінка а.с.144), в якому у п.20 куратором вказана [PERSON], при цьому дані відповідачів як кураторів Договору відсутні; · аналізом дебіторської заборгованості Договірного управління станом на 01.01.2012 (а.с.93), де куратором по контрагенту МПП «Ібіс» вказана [PERSON], при цьому дані відповідачів як кураторів Договору відсутні; · матеріалами службового розслідування по факту виникнення простроченої дебіторської заборгованості МПП «Ібіс» у сумі 911 224 грн., висновків 2003 року за підписом начальника Відділу економічної безпеки [PERSON] (а.с.17) по встановленню посадових осіб ВП ЗАЕС, винних у виникненні простроченої дебіторської заборгованості з посиланням на висновки аудиторської перевірки ТОВ «Аудиторська фірма «Партнер» №01-03/289 від 28.12.2002 року, виходячи з яких дебіторська заборгованість МПП «Ібіс» виникла внаслідок помилкового відображення бухгалтерією коштів, які надійшли в період з 03 до 25 липня 1995 року, як не від цього підприємства, а безпосередньо від КБ «Металург», який обслуговував платіжну операцію. При цьому згідно зазначених доказів, фактично, з врахуванням зазначених платежів від ПП «Ібіс» на користь ВП ЗАЕС, створилася вже не дебіторська, а кредиторська заборгованість у сумі 148 776 грн.; · наказом ВП «ЗАЕС» №1036 від 08.12.2003 року (а.с. 19, 179), виходячи з якого куратором по МПП «Ібіс» визначений Відділ економічної безпеки; · наказом ВП «Запорізька АЕС» №832 від 28.12.2004 року, згідно якого дебіторська заборгованість була віднесена к резерву сумнівної заборгованості, на підставі якого була розпочата процедура списання безнадійної дебіторської заборгованості; · службовою запискою №75-104/95720 від 30.10.2014 за підписом начальника Договірного управління [PERSON] (а.с.235), виходячи з якої дебіторська заборгованість ПП «Ібіс» створилася в результаті помилкового відображення в бухгалтерському обліку фінансової операції, первинні документи відсутні, встановити особу, винну у внесені помилкових даних не представилося можливим, документи по розрахункам втрачені, заборгованість віднесена до резерву сумнівних боргів, з дати виникнення заборгованості (липень 1995 року) Договірне управління не було куратором договору з ПП «Ібіс», вказана на дату передачі можливість претензійно-позовної роботи була прострочена (закінчився строк позовної давності) і в Договірному управлінні були відсутні первинні документи для пред'явлення претензій боржнику; · службовою запискою №75-104/14035 від 16.02.2015 року за підписом начальника Договірного управління [PERSON] (а.с.237), виходячи з якої дебіторська заборгованість ПП «Ібіс» створилася в результаті помилкового відображення в бухгалтерському обліку фінансової операції (що підтверджується висновком аудиторської перевірки «Аудиторська фірма «Партнер» №01-03/289 від 21.12.2002 року), в 2004 році заборгованість віднесена наказом ВП «ЗАЕС» від 28.12.2004 №832 до резерву сумнівних боргів та роботу по її подальшому списанню здійснює Управління фінансів; · запереченнями позивача за вих.№28-23/31309 від 16.12.2013, поданих до Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/19063/13-а проти адміністративного позову ДФІ до ВП «ЗАЕС» (а.с.171-173), в яких вказано про знищення у зв'язку із закінченням терміну зберігання документів, які містили інформацію про проведені розрахунки за вказаними в Акті ревізії договорами та відповідальних осіб (зворотна сторона а.с.172); про відсутність будь-яких доказів порушення працівниками, вказаних в Акті ревізії (з урахуванням Довідки по ВП «Запорізька АЕС»), як осіб, винних у незабезпеченні претензійно-позовної роботи з певними суб'єктами господарювання, обов'язків за трудовим договором (про відсутність посадових інструкцій, пояснення працівників, доповідних записок службових осіб та інших документів, які б підтверджували факти протиправної поведінки таких працівників; · оскарженням Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» вимоги Державної фінансової інспекції України, за результатами судового розгляду якого згідно Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2013 у справі №826/2052/13-а (а.с.27-33) позовні вимоги Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» були задоволені частково. При цьому у судовому рішенні зазначено, що суд критично ставиться щодо визначення у матеріалах перевірки фінансово-господарської діяльності позивача осіб, винних у незабезпеченні претензійно-позовної роботи з суб'єктами господарювання, перелік яких встановлено у п.9 вимоги, щодо стягнення дебіторської заборгованості, оскільки, оскільки, як це вбачається з матеріалів справи, ревізорами у повній мірі не були дослідженні факти, необхідні для встановлення таких осіб (а.с.32). Постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.04.2013 року залишена без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2013 року у справі №826/2052/13-а (а.с.34-35) та Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.08.2014 року у справі №К/800/47440/13 (К/800/47987/13) (а.с.36-38). Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки вищевказаними судовими рішеннями, які набули законної сили, встановлений факт необґрунтованості висновків Державної фінансової інспекції України щодо осіб, винних у незабезпеченні претензійно-позовної роботи з суб'єктами господарювання, перелік яких встановлено у п.9 Вимоги, дана Вимога, а також Довідка від 12.11.2012 року та Акт ревізії від 19.11.2012 року, на підставі яких складено Вимогу, не можуть бути підставою для стягнення з відповідачів матеріальної шкоди та доказом їх вини у її спричиненні. Відповідно положень до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Згідно зі ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Пленум Верховного Суду України у п.3 своєї Постанови від 29 грудня 1992 №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям» чітко вказав, що, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 1353, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. У відповідності до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень ст.138 КЗпП доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника, передбачених ст.130 КЗпП України, є обов'язком власника або уповноваженого ним органу. Доводи позовної заяви, представників позивача та третьої особи про те, що вина відповідача у невиконанні трудових обов'язків, наслідком чого є завдання позивачу шкоди, встановлена Довідкою від 12.11.2012 року та Актом ревізії від 19 грудня 2012 року, суд вважає необґрунтованими, зважаючи на те, що ці обставини належним чином не підтверджені відповідними документами та суперечать обставинам справи, спростовуються наявними в матеріалах справи доказам, в Довідці ДФІ від 12.11.2012 року висновок про вину відповідачів жодним чином не обґрунтований, про вину відповідачів було зазначено лише з пояснень начальника договірного управління ВП ЗАЕС [PERSON], в Акті ревізії від 19.12.2012 року винні особи взагалі не зазначені. На зазначені обставини звернув увагу також Окружний адміністративний суд міста Києва у своїй Постанові від 19.04.2013 року у справі №826/2052/13-а за позовом ДП «НАЕК «Енергоатом» до Державної фінансової інспекції України про визнання нечинними пунктів 2 та 9 Вимоги Державної фінансової інспекції України, зазначивши, що суд критично ставиться щодо визначення у матеріалах перевірки фінансово-господарської діяльності позивача осіб, винних у незабезпеченні претензійно-позовної роботи з суб'єктами господарювання, перелік яких встановлено у п.9 вимоги, щодо стягнення дебіторської заборгованості, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ревізорами у повній мірі не були дослідженні факти, необхідні для встановлення таких осіб. На підставі ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно зі ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Виходячи з положень ст.133 КЗпП України, у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть: працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; · керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей. · Ця норма прямо кореспондується з роз'ясненнями Пленуму Верховного суду України, наданими у п.6 своєї Постанови №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», згідно якого вважає за потрібне роз'яснити судам, що на підставі п.2 ст.133 КЗпП за шкоду, заподіяну … неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, …, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням. З матеріалів справи є очевидним, що відповідачі не належать до визначеної трудовим законодавством та роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України категорії керівників, тобто не можуть бути суб'єктом цього правопорушення, і які не можуть бути відповідальними за такий вид порушення і, як наслідок, не входять до числа осіб, до яких пред'являються позови про стягнення матеріальної шкоди (збитків) (аналогічного тому, який розглядається у цій справі). Посадові інструкції не включали обов'язки, порушення яких могло би призвести до зазначених в документах Державної фінансової інспекції України наслідків. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було доведено, що матеріальна шкода йому була завдана з вини відповідачів, що ними були допущені порушення покладених на них трудових обов'язків. Отже підстави для покладення на відповідачів обов'язку по відшкодуванню шкоди в порядку ст. ст. 130, 132 КЗпП України відсутні, як наслідок, відсутні підстави для задоволення позову, у зв'язку з чим необхідно відмовити у задоволенні позовних. З приводу пропуску позивачем строку звернення до суду, суд зазначає, що положеннями ч.3 ст.233 КЗпП України встановлений строк звернення до суду власника або уповноваженого ним органу з питання стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, - 1 рік, який обчислюється з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. В даному випадку днем виявлення шкоди, що була завдана з вини відповідача, є день складання Акту ревізії фінансово-господарської діяльності підприємства - 19 листопада 2012 року, дана позовна заява була прийнята судом 08 грудня 2014 року, тобто після спливу строку, встановленого ч.3 ст. 233 КЗпП України. Виходячи з цього, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, не просить суд поновити цей строк, [PERSON] як представник відповідачки [PERSON] просить застосувати в порядку ч.3 ст.267 ЦК України позовну давність до позовних вимог позивача у зв'язку з порушенням ним передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП України строку звернення до суду. Але, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, і позивачем не доведено порушення його прав відповідачами, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити саме з підстав його необґрунтованості, а не в зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. Приймаючи до уваги Постанову Пленуму Верховного суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»,

Outcome: dismissed