Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, указуючи, що 14.01.2014 року між ним та відповідачем у простій письмовій формі був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 160 000,00 грн. строком до 31.12.2014 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою, виданою відповідачем. Він, позивач, неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення грошових коштів, але на даний час відповідач суму боргу не повернув, від виконання взятих на себе зобовязань ухиляється. Тому позивач просив стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 160 000,00 грн., три відсотка річних у розмірі 9\~349,90 грн., інфляційні втрати у розмірі 77\~460,00 грн., а всього - 246\~806,90 грн. та судові витрати у справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 01.03.2017 року позовні вимоги не визнав, зазначаючи, що відповідач жодних грошових коштів від позивача не отримував та жодної розписки позивачеві не складав, про походження наданої позивачем розписки відповідачу невідомо. Тобто договір позики між сторонами не укладався. Також представник відповідача зазначив, що протягом майже трьох років, тобто з 14.01.2014 року позивач ніяким чином ані усно, ані письмово не звертався до відповідача з приводу повернення грошових коштів, нібито взятих у нього відповідачем у борг. Представник зазначив, що надана позивачем розписка не є належним доказом укладення між сторонами договору позики, тому просив відмовити позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні 04.12.2017 року представник відповідача [PERSON] пояснив, що у 2014 році сторони домовились про передачу позивачем на виробництво, де працює відповідач, гранітних плит. Поступово відповідач передав [PERSON] за ці плити 49 500 гривень, про що свідчить відповідні записи у зошиті. Оскільки між сторонами фактично не будо укладено договору позики, а існували інші відносини, представник відповідача просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.01.2014 року сторони в простій письмовій формі уклали договір позики грошових коштів у сумі 160 000,00 грн. Відповідач взяв на себе обовязок повернути грошові кошти до 31.12.2014 року (а.с. 5). На даний час відповідач не повернув позивачеві суму боргу, від виконання взятих на себе зобовязань ухиляється. Відповідно до висновку експертів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 1218/4348-17 від 20.09.2017 року рукописні літерно-цифрові записи, що починаються словами: «Расписка …» та закінчуються словами : «…. 31 декабря 2014 г.» в розписці про отримання в борг [PERSON] 160\~000 грн. від 14.01.2014 року виконані не [PERSON], а іншою особою. Скорочений рукописний літерно-цифровий запис: «Мною прочитано в чем и расписываюсь 14.01.2014 г. /поспись/ = [PERSON]Н.» - у вказаній розписці виконаний самим [PERSON] (а.с. 54-76). Згідно зі ст. 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на встановлене судом, суд вважає, що є законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 14.01.2014 року у розмірі 160 000,00 грн., трьох відсотків річних у розмірі 9\~349,90 грн. (160 000,00 грн. х 3 % х 711 днів), інфляційних втрат у розмірі 77\~460,00 грн., а всього 246\~806,90 грн. Суд критично ставиться до заперечень представника відповідача проти позову і до його посилань на те, що між сторонами фактично не був укладений договір позики, а існували інші відносини, а саме, відносини суб*єктів господарювання , оскільки це спростовується встановленими під час судового розгляду обставинами та відповідними доказами, котрими є розписка про отримання відповідачем в борг у [PERSON] 160\~000 гривень; висновок судової почеркознавчої експертизи, з якого убачається, що підпис на розписці за отримання грошових коштів виконаний самим [PERSON] Наданий представником відповідача і оглянутий в судовому засіданні зошит на підтвердження передачі [PERSON] 49\~500 гривень ( за гранітні плити) не містить інформацію щодо повернення відповідачем позивачеві суми боргу, тому не приймається судом до уваги як належний доказ. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2\~468, 09 грн.

Outcome: approved