Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] її онука, яка зареєстрована разом зі своїм сином у належній її квартирі. З грудня 2017 року відповідачі вивезли усі свої речі з квартири та більше ніколи не приходили. При випадковій зустрічі, при спробі переконати відповідачку знятися з реєстрації за адресою колишнього місця проживання, остання лише обіцяла це зробити, але безрезультатно. Оскільки відповідачі зареєстровані у належній позивачу квартирі, однак не проживають за вказаною адресою, вона вимушена сплачувати за них комунальні послуги. Таким чином, вирішити даний спір в позасудовому порядку не вбачається можливим. Сторони в судове засідання 08.05.2019 не з`явилися. У судових засіданнях 06.03.2019 та 08.04.2019 представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітнього [PERSON] у судових засіданнях 06.03.2019 та 08.04.2019 позовні вимоги не визнавала. Від представника третьої особи до суду надійшла заява про проведення судового засідання за їх відсутності, на підставі наявних у справі документів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Судом встановлені наступні обставини. Позивачу, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.01.2019 /а.с. 8/ Згідно довідок відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області №485 від 29.01.2019 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] /а.с.14,23/. Згідно копії довідки голови ОК № 30 «Україна» від 10.01.2019 № 101 [PERSON] , та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживають з 01.12.2017 /а.с.7/. Відповідно до висновку № 86/23 від 25.04.2019, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області не має достатніх підстав заперечувати позовні вимоги [PERSON] в частині визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки в даному випадку спірні відносини виникли між власником житла та членом його сім`ї, а не наймачем, то необхідне застосувати дану норму ЦК України при вирішенні спору. Так як інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Відповідно до п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. З матеріалів справи вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] , не проживають з 01.12.2017. Як зазначено в постанові Верховного Суду України № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Наявність реєстрації [PERSON] та [PERSON] у належній позивачу квартирі за вище вказаною адресою позбавляє можливості позивача здійснювати право власності у повному обсязі. Вирішуючи питання стосовно визнання малолітньої дитини, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного Ч.4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Постановою Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 229/3757/15-ц сформовано правовий висновок, відповідно до якого малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігають або втрачають таке право автоматично разом з батьками. У судовому засіданні відповідачем [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] не надані докази того, що вона бере участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірної житлової квартири вона не зверталася та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також докази того, що існували будь-які перешкоди у їх проживанні в спірному житловому приміщенні. З огляду на викладене, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 86/23 від 25.04.2019, суд вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, є достовірними та обґрунтованими, сумніву у суду не викликають, а тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Outcome: approved