Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло вона є власницею 1/3 частки (14,5 кв.м) квартири [ADDRESS] , спільно з третіми особами. З 27.07.2010 року та по теперішній час за вказаною адресою зареєстрований відповідач - [PERSON] . Проте, останній з квітня 2018 року та станом на сьогодні за вказаною адресою не проживає. З березня 2018 року відповідач виїхав на заробітки на територію Російської Федерації та згодом залишився там, де по теперішній час постійно мешкає. Точна адреса місця проживання відповідача не відома. Таким чином, відповідач [PERSON] без поважних причин більше року не проживає в квартирі позивача, участі в утриманні майна не приймає. Позивачка вимушена сплачувати за комунальні послуги з розрахунку кількості зареєстрованих у квартирі осіб, що негативно впливає на її матеріальне становище. Домовленостей відносно утримання житла між сторонами не встановлювалося. Посилаючись на ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , яке необхідне їй для подальшого зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання на території України задля зменшення сплати комунальних послуг та можливості отримання субсидії. Позивач надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи у відсутність відповідача, до суду надано не було. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Треті особи звернулися до суду із заявами про розгляд справи без їх участі, в яких щодо задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечували. Відповідно до ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу без відповідача і винести заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Свій висновок суд обґрунтовує наступним: Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 грудня 1995 року, виданого згідно з розпорядженням від 12 грудня 1995 року № 163/3614, квартира [ADDRESS] , загальною площею 43,3 кв.м, належить на праві приватної спільної часткової власності позивачу [PERSON] - 14,5 кв.м, третім особам [PERSON] - 14,4 кв.м, [PERSON] - 14,4 кв.м. (а.с.5) З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є онуком [PERSON] . Згідно довідки Виконавчого комітету Добропільської міської ради Донецької області від 14.07.2020 року, окрім позивача [PERSON] , 1949 року народження, за вищевказаною адресою також зареєстровані [PERSON] та відповідач по справі - [PERSON] (а.с. 6), що також підтверджується копією домової книги. (а.с. 7-9) Згідно акту комісії ПП «ДРЕС «Південний» від 13.07.2020 року, складеного техніками-доглядачами [PERSON] та [PERSON] , у присутності мешканців квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , але не проживає з квітня 2018 року по теперішній час. (а.с. 10). Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 19, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею ст. 405 ЦК України передбачено, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Факт реєстрації відповідача у належній позивачу та третім особам квартирі обмежує права позивача як співвласника розпоряджатись цим майном на свій власний розсуд. За ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу. Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування належним йому житлом. Ці позовні вимоги відповідають нормам житлового законодавства. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З урахуванням сукупності досліджених доказів, враховуючи, що треті особи підтримали позовні вимоги та не заперечували щодо їх задоволення, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, і будучи зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , безсумнівно порушує права власників цього майна, зокрема позивача по справі. Тому заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved