Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просила винести рішення, яким визнати дії відповідача неправомірними та визнати недійсним кредитний договір № 037-2900/756-0344, від 24.10.2007 року, укладений між позивачем [PERSON] та ВАТ « Універсал Банк» в частині підняття відсоткової ставки 9,95% річних за користування кредитом у період з 11.10.2012р. по 10.10.2023р. Визнати п.1.1 даного кредитного договору вдаваним. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що при укладенні оскаржуваного договору відповідач допустив чисельні порушення норм законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, а саме не виконав переддоговірну роботу з позичальником, не надав позичальнику інформацію, що передбачено п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чим навмисно ввів в оману позивача, порушив вимоги ч.3 ст. 203, п.2 ст. 14, ч.1 ст. 1054, ст. 632 ЦК України, обмежив можливості позивача мати цивільні права та обов»язки, що є також підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним з моменту його вчинення. Доповнивши свої позовні вимоги позивач також зазначив, що кредитний договір укладено в порушення діючого законодавства України в іноземній валюті - швейцарських франках, а не в національній валюті - гривні, за відсутності у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, вважає, що умови кредитного договору не відповідають вимогам Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду позичальнику. Окрім того кредитний договір, який є у позивача суттєво відрізняється від того, що знаходиться у відповідача. До судового засідання представник позивача надав клопотання розглядати справу без його участі, оскільки позовні вимоги підтримує, а також підстави, якими вони обґрунтовуються, зазначені у позовній заяві. Представник відповідача до судового засідання надала заперечення проти позову, просила відмовити в задоволенні, у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю заявлених позовних вимог. Окрім того позивачка своїм підписом в кредитному договорі засвідчила те, що їй відомо всі умови кредитного договору і вона погоджується з ними. Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 24.10.2007 року між ВАТ «Універсал Банк, правонаступником всіх прав та обов'язків якого на даний час є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 037-2900/756-0344, за умовами яких банк надав позичальнику грошові кошти на загальну суму 396383 швейцарських франків, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 4,5% річних за користування кредитом в період з 24.10.2007р. по 10.10.2012року включно; 9,95% річних за користування кредитом у період з 11.10.2012р. по 10.10.2023р. включно. При цьому сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору. Вказані кошти були отримані позивачем. Визначаючи правову природу правовідносин між сторонами по справі, суд виходить з положень чинного законодавства про кредит, зокрема Параграфу 2 глави 71 Цивільного кодексу України, ЗУ «Про банки та банківську діяльність», а також положень Закону України «Про захист прав споживачів», які регулюють правовідносини сторін у договорах про надання споживчого кредиту. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У своїй діяльності банки керуються Законом України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Статтею 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що кредитними операціями є операції, серед іншого, зазначені в п. 3 ч. 1 ст. 47 вказаного Закону. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі операції, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Таким чином, операції з розміщення коштів є кредитними операціями, які можуть здійснюватись на підставі банківської ліцензії. Статтею 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» також визначено, що під коштами розуміється: гроші в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. При цьому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», валютними цінностями є валюта України, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в валюті України, іноземна валюта, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті, банківські метали. Валютними операціями є, серед іншого, операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Таким чином, видача кредиту в іноземній валюті є одночасно кредитною та валютною операцією, оскільки пов'язана з переходом до позичальника права власності на іноземну валюту. Відповідно до п. 2.1 Постанови правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року «Про затвердження положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції, зокрема, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик. Пунктом 2.3 Постанови правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року «Про затвердження положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій» передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки, серед іншого, мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до п. 5.3 вказаної вище Постанови правління НБУ, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Суд вважає, що посилання позивача на п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» щодо обов'язкової наявності у Банка при здійсненні кредитування індивідуальної ліцензії НБУ не ґрунтується на Законі. Так, ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що для здійснення валютних операцій Національний банк видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Проте, чинним законодавством України не встановлено будь-яких обмежень щодо сум та термінів надання кредитів в іноземній валюті, таким чином, з урахуванням положень ст. ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», суд вважає, що банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ, що відповідає вимогам законодавства України. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач має право на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті. Укладений згідно діючого законодавства договір, є обов'язковим для його виконання сторонами, що закріплено в ст.629 ЦК України. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зазначені в ст. 203 ЦК України. Порушення будь-якої із цих вимог при укладенні позивачем кредитних договорів, судом не встановлено. Згідно висновку експертів Київського науково- дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово- почеркознавчої експертизи від 30.08.2013р. № 3252/3253/13-32, підписи від імені [PERSON] в оригіналі кредитного договору № 037-2900/756-0344 від 24.10.2007р. виконані [PERSON] ( а. с.170-174). Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що правових підстав для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору відсутні, оскільки оспорюваний позивачем договір укладено у відповідності до вимог діючого законодавства. З огляду на викладене та

Outcome: dismissed