Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у встановленні паркану між їх домоволодіннями по [ADDRESS] згідно меж, зазначених у Державному акті про право приватної власності на землю. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником 19/20 частин домоволодіння [ADDRESS], а саме йому на праві спільної часткової власності належать: житловий будинок, позначений на плані літерою «Б», погріб, позначений на плані літерою «В», літній душ, позначений на плані літерою «Г», туалет, позначений на плані під літерою «Д», літня кухня, позначена на плані під літерою «Ж». Відповідачці у вказаному домоволодінні належить 1/20 частка, а саме: недобудований житловий будинок готовністю 36%, позначений на плані під літерою «Е». Право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно із зазначенням розміру частки та майна, що її складає. Між його часткою у домоволодінні та часткою відповідачки відсутній паркан, і [PERSON] перешкоджає його встановленню. Він звернувся до виконкому зі скаргою на дії [PERSON], і за результатами розгляду скарги винесено припис, в якому відповідачці було рекомендовано не обмежувати доступ для встановлення паркану уздовж літньої кухні згідно меж, зазначених у Державному акті про право приватної власності на землю. Однак [PERSON] жодних висновків не зробила. Оскільки відповідач не бажає мирно врегулювати спір та усунути порушення законодавства та його права власника, він змушений був звернутися до суду для захисту свого права. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та її представник позов не визнали й заперечували проти його задоволення з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву. Додатково відповідач в судовому засіданні пояснила, що позивач самоправно зайняв частину її земельної ділянки, межа належної йому земельної ділянки на місцевості не встановлена та не існує прив'язки до межових знаків. Суд заслухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи та встановив наступні обставини. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 квітня 2015 року (а.с.69-70) [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 19/20 часток домоволодіння [ADDRESS]. Підстава виникнення права власності: свідоцтво на право особистої власності на домоволодіння, б/н, видане Виконавчим комітетом Марганецької міської Ради народних депутатів Дніпропетровської області 08 вересня 1981 року на підставі рішення виконкому № 223 від 22 квітня 1980 року (а.с.4), свідоцтво про право на спадщину № 1568, видане державним нотаріусом Марганецької державної нотаріальної контори 27 квітня 1983 року (а.с.5). [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 1/20 частка зазначеного домоволодіння. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 07.08.1996 року, виданого на підставі рішення виконкому Марганецької міської ради № 338/1 від 31.07.1996 року, [PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,0928 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території [ADDRESS]. Землю передано для обслуговування житлового будинку (а.с.8). Дані про право власності [PERSON] на земельну ділянку 0,0928 гектарів за адресою [ADDRESS] внесені до Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.9-11). 14.11.2015 року позивач звернувся до виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області зі скаргою на дії [PERSON] (а.с.5). 08.12.2015 року комісією у складі спеціаліста ІІ категорії відділу землекористування та екології та двох спеціалістів відділу з питань містобудування та архітектури виконкому Марганецької міської ради в присутності [PERSON] складено Акт обстеження земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Згідно вказаного акту при обстежені вказаних земельних ділянок візуально виявлено факт порушення меж з боку співвласниці [PERSON], яка створила компостну яму під будівлею літньої кухні [PERSON] та перешкоджає йому встановити паркан уздовж літньої кухні на власній земельній ділянці для збереження свого житла від руйнування [PERSON], що є поряшенням ст.103 Земельного кодексу України. Згідно акту [PERSON] настійно рекомендовано не обмежувати доступ до земельної ділянки, власником якої є [PERSON], та дотримуватися змісту добросусідства. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON], яка є донькою позивача, суду пояснила, що 28 грудня 2015 року вона, її чоловік [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вирішили встановити паркан по межі між домоволодіннями [PERSON] та [PERSON], оскільки виконавчий комітет Марганецької міської ради дозволив їм поставити паркан для обслуговування літньої кухні. Паркан вони намагалися встановити на відстані в 1 метр від стіни літньої кухні. Однак [PERSON] та її син [PERSON] перешкодили встановленню паркану, а саме: відповідачка скандалила, висмикувала з рук інструменти, а її син напав на [PERSON], вдарив його, звалив на землю, інші учасники конфлікту намагалися їх розборонити, викликали поліцію. [PERSON] надав суду аналогічні показання. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є чоловіком [PERSON] Конфлікт між його дружиною та позивачем почався з того, що [PERSON] просив виділити йому півметра землі зробити вимощення навколо літньої кухні. Вони йому відмовили. Під час подій 28 грудня 2015 року, коли [PERSON] з сім'єю намагалися ставити паркан, його вдома не було. Вважає, що позивач незаконно намагається привласнити частину землі, яка йому не належить. Він викликав спеціалістів з землеустрою для заміру землі та встановлення межі між своєю земельною ділянкою та земельною ділянкою [PERSON], але ті не прийшли. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки їх показання не підтверджують та не спростовують обставин, на які посилаються сторони. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи вищевикладене, суд констатує, що позивач довів ті обставин, на які він посилається як на підставу свої позовних вимог, а саме: 1) позивач є користувачем земельної ділянки 0,0928 гектарів за адресою [ADDRESS], 2)відповідач чинить перешкоди йому у встановленні паркану на межі зазначеної земельної ділянки між їх домоволодіннями. Відповідач визнала обставини, встановлені судом та вказала, що не згодна із встановленням паркану, оскільки вважає, що він буде знаходитися на частині земельної ділянки, яка належить їй, однак будь-яких доказів на підтвердження цього не надала, клопотань про їх витребування не заявляла, жодних правовстановлюючих документів щодо спірних земельних ділянок не надала. Враховуючи і резюмуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути зокрема, житловий будинок (ст.ст.379, 372 ЦК України) та земельна ділянка (ст.152 ЗК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.391 Кодексу). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч.2, п.«б» ч.3 ст.152 ЗК України). Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей (ч.2 ст.158 ЗК України). Отже, враховуючи обставини, встановлені судом, та наведені норми, суд вважає правомірною вимогу позивача щодо зобов'язання [PERSON] не чинити йому перешкоди у встановленні паркану згідно меж, зазначених у Державному акті про право приватної власності на землю. Разом з тим, судом встановлено, що між сторонами по справі існують тривалі неприязні відносини щодо встановлення огорожі на межі суміжних земельних ділянок, отже існує спір щодо меж та розміру земельних ділянок. В судовому засіданні сторони підтвердили, що визначення меж між їх земельними ділянками в натурі не проводилося. Позивач, намагаючись встановити паркан навколо літньої кухні, позначеної на плані під літерою «Ж», послуговувався лише Планом зовнішніх меж земельної ділянки, який є невід'ємною частиною Державного акту на право приватної власності на землю та власними замірами. Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст.193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Отже, враховуючи наявність давнього спору між сторонами стосовно меж земельних ділянок, суд приходить до висновку, що без їх встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, паркан не може бути встановлений. Суд вважає за можливе вказати позивачу про необхідність звернутися до землевпорядного органу для встановлення (відновлення) в натурі межі земельної ділянки по [ADDRESS], належної позивачу на праві приватної власності. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки земельна ділянка по [ADDRESS] належної позивачу на праві приватної власності, й власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а відповідачем не надано доказів порушення [PERSON] меж між їх домоволодіннями та самовільного зайняття позивачем земельної ділянки, яка знаходиться у її користуванні, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved