Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

позивач звернувся до суду з означеним позовом, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: вул. Самарська, 71а у м. Новомосковську Дніпропетровської області. У вказаному будинку, окрім позивача та членів його сім`ї зареєстровано доньок позивача [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які з дати реєстрації фактично в належному позивачу на праві власності житловому приміщенні не проживали, означеним житловим приміщенням не користуються, не приймають участі в утриманні житла, чим порушують права позивача. Тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням та зняти відповідачів з реєстраційного обліку. Позивач надав суду заяву, згідно якої просить розглядати позов за його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідачі кожен окремо у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надавали. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який згідно заяви не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що позивачу на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 862, зареєстрованим в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 26 червня 2008 року належить житловий будинок, розташований за адресою: вул. Самарська, 71а у м. Новомосковську Дніпропетровської області. Також у відповідності до відомостей ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області вбачається, що за вказаною адресою з 15 липня 2008 року зареєстровано [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Водночас, як вбачається з Актів голови квартального комітету № 24 м. Новомосковська, складеному в присутності мешканців будинків № 71 та 73 по вул. Самарській в м. Новомосковську, [PERSON], [PERSON], як доньки власника будинку в житловому приміщенні, розташованому за адресою: вул. Самарська, 71а у м. Новомосковську Дніпропетровської області прописані, однак не проживають. Доказів на підтвердження тривалості не проживання суду не надано, однак з урахуванням часового проміжку, між яким складено акти на підтвердження не проживання 10 квітня 2017 року та 15 березня 2016 року, суд приходить до висновку про підтвердження факту не проживання в житловому приміщенні у термін, що перевищує один рік. Отже, позивач, відповідно до ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені обставини, того, що у житловому приміщенні за адресою: вул. Самарська, 71а у м. Новомосковську Дніпропетровської області відповідачі не проживають більше року, а лише зареєстровані в ньому. У відповідності до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, згідно матеріалів справи не вбачається наявності договору чи заповіту, на підставі яких встановлено сервітут відповідачів щодо користування житловим приміщенням, належним позивачу, матеріали справи свідчать про відсутність відповідачів у житловому приміщенні, що належить позивачу більше, ніж 1 рік. За таких обставин, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою. Водночас, не підлягають задоволенню вимоги позову в частині зняття з реєстрації відповідачів за адресою місця проживання, як такі, що заявлені передчасно, оскільки механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів станом на дату смерті спадкодавця встановлено Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» № 1077 від 22 листопада 2012 року. Зняття з реєстраційного обліку місця проживання здійснюється органами, уповноваженими державою на вчинення таких дій. Доказів відмови відповідних органів у знятті відповідачів з реєстраційного обліку суду не надано, а тому в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1280,00 гривень, тому, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі по 640,00 гривень підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial