Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною вище позовною заявою до [PERSON] , яка діє також в інтересах [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Посилався на те, що йому на підставі договору дарування №422726 належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Відповідно до довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бульвар 9А» №7 від 21.01.2021 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , його колишня дружина, разом із доньками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] виїхали з квартири більше п`яти років тому та проживають на території Російської Федерації. Відповідачі квартирою не цікавляться, їх речей у будинку немає, покинули її добровільно, комунальні платежі за житло не сплачують. Жодних перешкод у проживанні відповідачам позивач не чинив. Реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі [ADDRESS] створює йому перешкоди у реалізації правомочностей власника, зокрема у реалізації права на вільне розпорядження належним йому майном. Просив позов задовольнити, визнати [PERSON] , 1980 року народження, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Відповідачами відзиву на позов подано не було. Ухвалою суду від 30.04.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не повторно з`явилася, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Згідно положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Зазначена обставина підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.04.2012 року. (а.с.6). Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.17). Згідно акту ОСББ «Бульвар 9-А» від 23.02.2021 року, [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] протягом шести років (а.с.8). Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Крім того, положеннями частини четвертої зазначеної статті визначено, що до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний суд у справі №731/34/17-ц, постанова від 02.09.2019 року. Статтею 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 від 5 листопада 2014 року. Окрім того, суд зауважує, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як було встановлено судом, позивач є власником спірного житла. Відповідач [PERSON] квартирою [ADDRESS] шість років не користується, виїхала з неї добровільно, будь-яких перешкод у користуванні житлом їй ніхто не чинив, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ст.405 ЦК України. У позасудовому порядку спір між сторонами вирішено не було, у зв`язку з чим наявне оспорене право позивача використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, за захистом якого він змушений був звернутися до суду. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині до [PERSON] обгрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] суд зазначає таке: Реєстрація місця проживання особи хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним. Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання. Як було встановлено судом з досліджених у судовому засіданні довідок адресно- довідкового бюро від 29.06.2021 року та довідки Управління державної міграційної служби в Чернівецькій області від 02.07.2021 року [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрованими в м.Чернівці не значаться. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження обгрунтованості заявлених позовних вимог, позивачем було долучено до позовної заяви довідку ОСББ «Бульвар 9А» від 01.01.2021 року, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] , 2006 р.н. та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с.7). Даючи оцінку вказаному документу, суд зауважує, що згідно ст.3 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Таким чином, ОСББ «Бульвар 9А» не є органом реєстрації та не наділений повноваженнями реєструвати місце проживання осіб та видавати довідки на підтвердження реєстрації місця проживання. Отже, судом не було встановлено факту порушення прав позивача відповідачами. Зокрема, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачі були зареєстровані у вказаній квартирі. Так, відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Згідно вимог ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР якщо із жилого приміщення вибув член сім`ї наймача, у разі його вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, то він (вона) втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням лише у разі наявності у неї цього права. Разом із тим, як було встановлено судом, місце проживання відповідачів у вказаній квартирі не реєструвалось, останні у визначеному Законом порядку не набули право користування нею. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в цій частині необґрунтовані та задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial