Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне. У відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серії РІ № 707538, виданого Гусарівською сільською радою Барвінківського району Харківської області 12 серпня 2002 року, мати позивача [PERSON] набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4.8250 га.. 9 вересня 2010 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем ТОВ АФ «Подолівська» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки. Договір оренди зареєстровано в Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок 02.12.2011 року за № 632040004000685. [INFO] року [PERSON] померла. За рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2012 року в порядку спадкування за законом, за позивачем визнано право власності на земельну ділянку, яка належала померлій [PERSON]. За витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20017709 від 04.04.2014 року, земельна ділянка зареєстрована за позивачем, як власником за реєстраційним номером об?єкта нерухомого майна № 331222263204. Земельна ділянка виділена в натурі з узгодженням її меж та встановленням межових знаків. Позивач, вказував, що підпунктом 6 п. 13 договору оренди земельної ділянки від 9 вересня 2010 року передбачено те, що у разі смерті фізичної особи - орендодавця, спадкоємці повинні укласти новий договір з оренди на тих же умовах та строк, що і попередній договір. Проте, посилаючись на вимоги ст.. 203 ЦК України, позивач вказував, що волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Такого волевиявлення позивача не мало місця. Крім того, позивач вказував, що питання укладення договору оренди є правом позивача а не його обов?язком. В цьому зв?язку позивач вказував, що договір оренди земельної ділянки від 9 вересня 2010 року втратив чинність, а новий не укладено з причин відсутності волевиявлення позивача.. В подальшому позивач вирішив самостійно займатися обробітком належної йому земельної ділянки, про що попередив відповідача та висіяв насіння соняшнику на земельній ділянці, про що попередив відповідача. Проте, незважаючи на це, 17 травня 2014 року ТОВ АФ «Подолівська» здійснила обробіток належної позивачеві земельної ділянки, знищивши посів насіння соняшнику. В результаті таких дій відповідача, позивачеві було спричинено збитки на загальну суму 41392 грн.. Як вказував позивач, вказана сума складається з суми, витраченої на виготовлення технічної документації та виділення земельної ділянки в натурі - 2000 грн.; суми, витраченої на обробіток земельної ділянки - 9432 грн.; втрачений врожай соняшнику - 30960 грн.; необхідну суму на в відновлення межових знаків - 1000 грн.. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн.. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і крім того, показали, що позивач, як власник земельної ділянки, мав право на посів на ній насіння соняшнику. Представник ТОВ АФ «Подолівська» позов не визнав у повному обсязі і показав, що договір оренди, укладений між [PERSON], зареєстрований у встановленому законом порядку, є чинним, так як позивачем по справі не виконано вимоги розділу 13 п. 6 договору оренди від 09.09.2010 року. В цьому зв?язку вважає дії відповідача по обробітку земельної ділянки. Крім того, представник відповідача вважає відсутніми докази позивача стосовно відшкодування матеріальних збитків. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. У відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серії РІ № 707538, виданого Гусарівською сільською радою Барвінківського району Харківської області 12 серпня 2002 року, мати позивача [PERSON] набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4.8250 га.. 9 вересня 2010 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем ТОВ АФ «Подолівська» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки. Договір оренди зареєстровано в Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок 02.12.2011 року за № 632040004000685. [INFO] року [PERSON] померла. За рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2012 року в порядку спадкування за законом, за позивачем визнано право власності на земельну ділянку, яка належала померлій [PERSON]. За витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20017709 від 04.04.2014 року, земельна ділянка зареєстрована за позивачем, як власником за реєстраційним номером об?єкта нерухомого майна № 331222263204. П. 6 розділу 13 договору оренди земельної ділянки, укладеного 09.09.2010 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем ТОВ АФ «Подолівська» передбачає, що у разі смерті фізичної особи - орендодавця, спадкоємці або інші особи (фізичні або юридичні) повинні укласти новий договір з орендарем на тих же умовах та строк, що і попередній договір. Проте, суд приймає до уваги посилання позивача на ч. 3 ст. 203 ЦК України, де волевиявлення учасника п правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю громадянами набувається виключно відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч. ст.. 126 Земельного Кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Свідок [PERSON] повідомив у судовому засіданні, що у 2014 році на прохання позивача та за його кошти він обробляв його земельну ділянку та проводив сівбу насіння соняшника. Статтею 156 ЦК України передбачені підстави відшкодування збитків власником землі та землекористувачам. В п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз?яснено, що вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної порушенням земельного законодавства, суди мають виходити з того , що відповідно до ст.. 156 Земельного Кодексу України, ст.. 1166 ЦК України така шкода відшкодовується у повному обсязі. Зокрема, при пошкодженні посівів, самовільному зайнятті ріллі або сінокосінні на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаної сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена з ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов?язаних з збиранням врожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їх призначення. Згідно з довідкою управління агропромислового комплексу Барвінківської РДА Харківської області від 07.07.2014 року, середня урожайність соняшнику на зерно по сільськогосподарських підприємствах району у 2013 році у початково - оприбуткованій вазі становить 33.3 ц/га, у в азі після доробки - 31.6 ц/га. У відповідності до довідки приватного підприємства «Барвінківський ринок» від 15.07.2014 року, вартість одного кілограма насіння соняшнику складає 4.00 грн.. Приймаючи до уваги наведене, суд приходить до висновку про задоволення заявлених позивачем вимог в частині відшкодування вартість неодержаної сільськогосподарської продукції, яка склала 30960 грн.. 31.6х4.8250 га.х100х4.00 грн.= 60988 грн.. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що ґрунтують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В цьому зв?язку суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення суми на виготовлення технічної документації, обробіток земельної ділянки, відновлення межових знаків, так як позивачем не надано належних доказів про його витрати на проведення вказаних робіт. Позивач також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн., на що слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов?язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків безоплатної правової допомоги. Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, по?язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» затверджені граничні розмірі компенсації судових витрат, підставою для компенсації судових витрат є судове рішення. Згідно з додатком до вказаної постанови, граничний розмір виплат, пов?язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не може п перевищувати 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Розмір мінімальної заробітної плати на 2014 рік встановлено ст.. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» з 01.01.2014 року - 1218.00 грн.. В обґрунтування вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, позивачем надано договір пр. надання правової допомоги від 17.05.2014 року. Приймаючи до уваги наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вказаних позовних вимог, так як у відповідності до журналів судових засідань, вказана справа, в цілому, слухалася близько однієї години. В цьому зв?язку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 487.20 грн.. (1218.00х40%:100%= 487.20) На підставі ст. ст. 373, 156,1166 ЦК України,

Outcome: partial