Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS].Вказані вимоги обґрунтував тим, що є співвласником квартири [ADDRESS]. Його право власності на вищезазначену квартиру підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 20.12.1993 року. У відповідності з рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.03.2011 року по цивільній справі №2018/2-1214/11 за позовом [PERSON], [PERSON] до позивача, про визначення порядку користування житловим приміщенням, позивачу в користування виділена кімната житловою площею 16,2 кв.м. з балконом; кухня, ванна кімната, туалет, коридор - залишені в загальному користуванні. 06.11.2010 року між позивачем, [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, від якого є дитина [PERSON], [INFO]. В 2013 році відповідачка [PERSON] разом з дитиною [PERSON] переїхала жити за місцем своєї реєстрації до [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.11.2016 року по цивільній справі № 640/11649/16-ц шлюб розірвано, після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище [PERSON]. Але донька [PERSON], залишилась зареєстрованою у [ADDRESS], хоча фактично виїхала з матір'ю у 2013 році і по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 08.12.2018 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Згідно положень статей 2-4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, тимчасово окупованою територією є сухопутна територія Автономної Республіки Крим. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України. Відповідно до положень ст.12-1 вказаного Закону, якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасника справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Як слідує з матеріалів справи, відповідач, яка діє в інтересах [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За наведеного вище випливає, що з розміщенням оголошення про виклик відповідача на офіційному сайті Деснянського районного суду м. Києва веб-сайту судової влади України, судом дотримано вимоги процесуального закону та Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо способу повідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання та його виклик у такий спосіб. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи суддя вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, з таких підстав. З матеріалів справи убачається, що позивач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Його право власності на вищезазначену квартиру підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 20.12.1993 року. У відповідності з рішенням Київського районного суду м.Харкова від 28.03.2011 року по цивільній справі №2018/2-1214/11 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], про визначення порядку користування житловим приміщенням, позивачу в користування виділена кімната житловою площею 16,2 кв.м. з балконом; кухня, ванна кімната, туалет, коридор - залишені в загальному користуванні. 06.11.2010 року між позивачем, [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, від якого народилась дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 01.03.2011 року, актовий запис № 752. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.11.2016 року по цивільній справі № 640/11649/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу позивач залишив собі прізвище «[PERSON]». Відповідно до мотивів позовної заяви вбачається, що [PERSON], залишилась зареєстрованою у [ADDRESS] хоча фактично виїхала з матір'ю у 2013 році і по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS]. Реєстрація доньки [PERSON] в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, обмежує його в праві розпорядження своєю власністю. На підтвердження факту не проживання [PERSON] та її матері [PERSON] за спірною адресою позивачем надано довідку Керченського комунального дошкільного закладу № 20 «Дельфін», відповідно до якої донька [PERSON], [INFO] відвідує цей дошкільний заклад з 2013 року, довідку з КРП поштового зв'язку «Кримпошта», копію трудової книжки [PERSON], копію паспорта громадянки Російської Федерації, виданого 07.05.2014 року, позовну заяву [PERSON] до Керченського міського суду РК. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 320 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III (зі змінами і доповненнями), сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Стаття 18 вказаного Закону передбачає, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-Х11 від 27.02.1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ст. 405 ЦК України втрата членом сім'ї власника житла права на користування цим житлом пов`язана з його відсутністю у цьому жилому приміщенні понад один рік лише з поважних причин. Малолітня донька позивача є членом його сім`ї та її не проживання у спірній квартирі пов`язане з поважними причинами, а саме відсутністю можливості вирішення цього питання самостійно в силу свого віку. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] яка дії в інтересах [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суперечать вимогам вищезазначених норм закону, а тому задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 317-320, 391, 405 ЦК України, ст. 160 СК України,

Outcome: dismissed