Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд визнати незаконним та скасувати наказ «Про вивільнення працівників» від 30.08.2018 року № 30-к/3 Вищого професійного училища №11 м.Червонограда в частині звільнення по п.1 ст.. 40 КЗпП України [PERSON] з роботи 30.08.2018 року. Поновити [PERSON] на роботі у Вищому професійному училищі №11 м.Червонограда на посаді викладача фізики. Стягнути з Вищого професійного училища №11 м.Червонограда в користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що з 12.07.1984 р. по 15.12.1984 р. позивач працював викладачем фізики в СПТУ - 62 (на даний час Вище професійне училище № 11). 15.12.1984 р. позивача звільнено з роботи в СПТУ-62 в зв`язку з призовом на військову службу, яку проходив з 12.12.1984 р. по 21.05.1986 р. 03.06.1986 р. позивача прийнято на посаду викладача фізики Червоноградського ПТУ № 62. 01.09.1998 р. Червоноградське ПТУ № 62 реорганізовано в ВПУ № 11. У цей же день позивача переведено викладачем фізики у цьому училищі. Наказом від 31.08.2017 р. № 17-к/3 позивача звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку із скороченням чисельності працівників. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2018 р. вказаний наказ про моє звільнення визнано незаконним та скасовано. Поновлено позивача на роботі у ВПУ № 11 м. Червонограда на посаді викладача фізики. Наказом від 25.05.2018 р. № 14-к/З позивача безпосередньо поновлено на роботі у ВПУ № 11 м. Червонограда на посаді викладача фізики з 31.08.2017 р. 21.06.2018 р. комісією по скороченню (вивільненню) працівників вирішено попередити позивача про наступне звільнення (вивільнення) з роботи по п.1 ст. 40 КЗпП України (Протокол № 1 від 21.06.2018 р.). Наказом директора училища «Про вивільнення працівників» від 21.06.2018 р. № 22-к/З наказано інспектору з кадрів попередити мене про наступне звільнення з роботи з 31.08.2018 р. по п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із зменшенням контингенту учнів у навчальному закладі, що є наслідком зменшення кількості навчальних груп, що призводить до зменшення загальної кількості годин педагогічного навантаження, яке передбачає зменшення нормативної чисельності посад викладачів. 22.06.2018 р. мене попереджено про наступне звільнення із займаної посади викладача фізики за п.1 ст. 40 КЗпП України 31.08.2018 р. В письмовому попередженні його звільнення було обґрунтоване аналогічними мотивами, як і у вищевказаному наказі від 21.06.2018 р. № 22-к/З. 23.07.2018 р. директором училища зроблено на ім`я в.о. голови первинної профспілкової організації працівників ВПУ № 11 м. Червонограда подання про розірвання трудового договору № 42, в якому серед іншого просилось надати згоду на моє наступне звільнення із займаної посади, що обґрунтовувалось аналогічними мотивами. 02.08.2018 р. первинною профспілковою організацією ВПУ-11 м. Червонограда надано згоду на звільнення позивача. Наказом директора училища «Про вивільнення працівників» від 30.08.2018 р. № 30-к/З мене звільнено з роботи з 30.08.2018 р. на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з скороченням чисельності працівників. З вказаним наказом позивач не погоджується, мотивує, що такий є незаконним. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Романів С.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові, відповіді на відзив, та наполягають на їх задоволенні. Представник відповідача Вищого професійного училища №11 та третя особа директор Вищого професійного училища №11 м.Червонограда позов заперечили з підстав, наведених у відзиві. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Відповідно до заяв на ім`я директора ВПУ № 11, Білик О.М. неодноразово звертався з такими про надання неповного педагогічного навантаження, а саме на: 2007-2008 навчальний рік; 2009-2010 навчальний рік; 2010-2011 навчальний рік; 2011-2012 навчальний рік; 2014-2015 навчальний рік; 2015-2016 навчальний рік, та востаннє на 2017-2018 навчальний рік. З довідки ВПУ № 11 м. Червонограда «Про контингент учнів ВПУ № 11 м. Червонограда станом на 1 вересня 2015-2017 років» вбачається, що: на 2015 рік загальна кількість учнів у ВПУ № 11 м. Червонограда становила - 404, план регіонального замовлення виконано на 78,8%,; на 2016 рік загальна кількість учнів у ВПУ № 11 м. Червонограда становила - 401, план регіонального замовлення виконано на 85,6%; на 2017 рік загальна кількість учнів у ВПУ № 11 м. Червонограда становила - 358, план регіонального замовлення виконано на 67,9%. Крім цього, з довідки ВПУ № 11 м. Червонограда «Про кількість годин фізики та астрономії на 2015-2018 рр.» вбачається, що: на 2015-2016 навчальний рік було визначено 700 год. фізики та 68 год. астрономії; на 2016-2017 навчальний рік було визначено 560 год. фізики та 102 год. астрономії; на 2017-2018 навчальний рік було визначено 544 год. фізики та 68 год. астрономії. З тарифікаційного списку на 2017-2018 роки, вбачається що [PERSON] встановлено педагогічне навантаження на навчальний рік в 692 години (фізика, астрономія, основи енергоефективності). Постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2018 р. вказаний наказ про звільнення [PERSON] визнано незаконним та скасовано. Поновлено його на роботі у ВПУ № 11 м. Червонограда на посаді викладача фізики. Наказом від 25.05.2018 р. № 14-к/З [PERSON] безпосередньо поновлено на роботі у ВПУ № 11 м. Червонограда на посаді викладача фізики з 31.08.2017 р. Згідно Витягу з протоколу № 47 засідання профкому від 02.08.2018 р. первинною профспілковою організацією ВПУ-11 м. Червонограда надано згоду на звільнення [PERSON] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява №20347/03) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Отже, з аналізу наведених норм слідує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. За правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 7 листопада 2011 року (справа № 6-45цс11) поняття кваліфікації включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення. Отже при визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо, які за висновками Верховного Суду України, також є складовими кваліфікації. З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із зменшенням контингенту учнів у навчальному закладі та відповідно до обсягів регіонального замовлення у 2016-2017 навчальному році та пропозицій на 2017-2018 навчальний рік щодо підготовки робітничих кадрів Вищим професійним училищем № 11 м. Червонограда проводилось скорочення чисельності працівників, а саме зменшення нормативної чисельності посад майстрів в/н, викладачів загальноосвітніх та спецпредметів. В наказі № 30-к/3 від 30.08.2018 року про звільнення [PERSON] вказано причину звільнення - скорочення чисельності працівників. В той же час в п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП передбачено скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 07.04.2011 року № 114/06/187-11 «щодо різниці між поняттями, «скорочення чисельності» та «скорочення штату» визначено, що скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Чисельність працівників - це списочний склад (список) працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Оскільки мало місце скорочення чисельності працівників - викладачів ВПУ № 11 м. Червонограда (його списочний склад), то в коло працівників, серед яких мали визначатися особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосувалося всіх викладачів. З матеріалів справи, тарифікаційного списку (а.с. 167-168), вбачається, що позивач має тривалий педагогічний стаж роботи, який становить 32 роки та 11 тарифікаційний розряд (станом на 2016-2017 навчальний рік), які є більшими, ніж в частини інших викладачів. Відповідачем не доведено, що саме ці працівники - викладачі, які залишились працювати, мають вищий рівень кваліфікації та продуктивності праці, ніж [PERSON] . Крім того, ч.2 ст. 42 КЗпП України передбачені й інші обставини, які враховуються при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівника та є перевагами в залишенні на роботі. Проте наявність у позивача інших обставин, передбачених ч.2 ст. 42 КЗпП України, які надають право на переважне залишення на роботі, відповідачем не досліджувалось. Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача та висновки суду першої інстанції про відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі під час проведення процедури вивільнення працівників у зв`язку зі скороченням чисельності працівників. Тому оспорюваний позивачем наказ не може вважатися таким, що винесений відповідачем обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] до Вищого професійного училища № 11 м. Червонограда, третя особа - директор Вищого професійного училища № 11 м. Червонограда Білик О.М., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі підлягають до задоволення. Окрім цього, за правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Згідност. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок) передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (абз. 3 п. 2). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Відповідно довідки, виданої відповідачам на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року - середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 259,54 грн. Враховуючи, що звільнення відбулося 31 серпня 2018 року, то час вимушеного прогулу становить 626 днів. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 162472 грн. 04 коп. (259,54 грн. х 626 днів), обчислення якого розпочинається з дня його звільнення по дату поновлення на роботі (день ухвалення рішення), виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Слід зазначити, що згідно абзацу 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд зазначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а при поданні позовної заяви немайнового характеру фізичною особою судовий збір справляється у 0,4 розміру від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за звернення до суду з апеляційною скаргою - 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характер, у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином, згідно вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2724,00 грн., від сплати якого позивач звільнений відповідно до Закону України «Про судовий збір». За приписами ст. 430 ч. 1 п. п. 2, 4 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Суд приходить до висновку про допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved