Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом у якому просив суд виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] , оскільки їх проживання у квартирі, яка є власністю позивача, створює йому певні перешкоди. Учасники справи у судове засідання не явилися, повідомлялися належним чином про час та місце розгляду справи, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позов підтримав. Дослідивши письмові докази, з боку їх допустимості, достатності, належності та достовірності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20.06.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аавль» та [PERSON] укладено Договір про надання кредиту №014/0054/74/65934, на виконання якого вона отримала 68000 доларів США (а.с.9). У цей же день між Банком та [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно умов якого остання забезпечує вимогу Банку, що випливає з зазначеного кредитного договору, а саме квартирою [ADDRESS] (а.с.13). 28.08.2019р. АТ «Райффайзен Банк Аваль», яке є правонаступником АППБ «Аваль», уклало з АТ «ОКСІ Банк» договір про відступлення прав вимоги за зазначеним вище іпотечним договором від 25.09.2006р. укладеним з [PERSON] (а.с.15). В той же день АТ «ОКСІ Банк» та позивач уклали Договір відступлення права вимоги за зазначеним вище іпотечним договором від 25.09.2006р. укладеним з [PERSON] , за яким право вимоги перейшло до позивача (а.с.17). 30.08.2019р. позивач склав Вимогу до [PERSON] про усунення порушення основного зобов`язання в порядку ЗУ «Про іпотеку», при цьому не надавши суду доказів відправлення та отримання відповідачем цього листа. 8.10.2019р. позивач здійснив за собою реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с22), а 17.10.2019р. отримав довідку про осіб, які зареєстровані у зазначеній квартирі, згідно якої у квартирі зареєстровані відповідачі (а.с.25). Крім цього в той же день позивач отримав акт про не проживання та відсутність особистих речей відповідачів у зазначеній квартирі з 1.05.2014р. (а.с.26). До спору між сторонами підлягають застосуванню статті\~40\~Закону України\~«Про іпотеку» та\~109 ЖК УРСР. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 325 ЦК України передбачено, що суб`єктами права приватної власності є, зокрема, юридичні особи. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб. Згідно ст.109ч.1-3 ЖК УРСР виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Стаття 40ч.1-2 Закону України «Про іпотек» встановлює, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Так,\~стаття 157 ЖК УРСР\~регулює питання виселення членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), і згідно з указаною статтею членів сім`ї власника жилого\~\~будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою\~статті 116 цього Кодексу; виселення провадиться у судовому порядку без\~\~надання іншого жилого приміщення. Суд звертає увагу, що згідно даних зазначеного вище акту від 17.10.2019р. (а.с.26), відповідачі у квартирі фактично не мешкають з 1.05.2014р. (а.с.26). Отже, суд приходить до висновку, що стороною позивача, у порушення вимог, передбачених ст.81 ч.1 ЦПК України, не надано доказів надсилання відповідачам письмової вимоги щодо добровільного звільнення зазначеної квартири, що свідчить про недотримання стороною позивача вимог Закону з цього приводу, що в свою чергу свідчить про відсутність спору. Суд не знаходить підстав для задоволення позову, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed