Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , та як законного представника малолітніх [PERSON] , [PERSON] , зазначивши, що він є власником будинку [ADDRESS] . [PERSON] в 2010 році був засуджений та з цього часу в будинку не проживає. В будинку значаться зареєстровані малолітні діти відповідача [PERSON] , [PERSON] , 2014 року народження та [PERSON] , 2019 року народження. Також значиться зареєстрованою [PERSON] , хоча фактично за вказаною адресою вони не проживають з 2010 року, особистих речей та іншого належного їм майна в квартирі не має, витрат за утримання житла не несуть, він позбавлений можливості оформити субсидію. Тому просив суд постановити рішення яким позбавити відповідачів права на користування житловим приміщенням. Позивач клопотав про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги пітримав, подавши заяву до суду. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась, причини неявки не повідомила, про день розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідач [PERSON] про день час розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, проти задоволення позову заперечив. Третя особа: Служба у справах дітей Коростенського міської ради про день час розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не відомі, проти задоволення позову заперечила. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що згідно з довідкою Виконавчого комітету Коростенської міської ради №689 від 22.07.2021 року житловий будинок [ADDRESS] побудований в 1946 році та згідно запису [NUMBER] в погосподарській книзі №1 за 2016-2021 рокик належить позивачу [PERSON] . Відповідно до п.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Положеннями ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності в Україні до моменту набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 року регулювалися положеннями ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність», який введено в дію з 15.04.1991 року. Відповідно до положень ст.12 цього Закону було визначено, що громадянин набуває право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Об`єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (ст.13 Закону). Крім цього, згідно з п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, №45/5 від 31 жовтня 1975 року, діючої до 7 липня 1994 року підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом наведених норм виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось, крім іншого, питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Записи у погосподарських книгах визнаються в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. За таких обставин, оскільки житловий будинок [ADDRESS] , був побудований у 1946 році, до моменту набрання чинності Законом України «Про власність», і відповідно до записів у погосподарських книгах села Немирівка такий належить позивачу, а тому суд приходить до переконання про те, що [PERSON] вправі звернутися до суду із вимогами про усунення перешкод в користуванні цим майном, як належний позивач у справі. В ході судового розгляду встановлено, що в будинку [ADDRESS] значаться зареєстровані відповідач [PERSON] та його малолітня дитина, [PERSON] , 2019 року народження. Згідно інформаційного листа УДМС України в Житомирській області, який надано на запит суду, відповідач [PERSON] та малолітня [PERSON] , 2014 року народження зареєстрованими за вказаною адресою не значаться. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч.1 ст.391 ЦК України. Стаття 317 ЦК України вказує, що право власності являє собою право користування, володіння та розпорядження майном. Також відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст. 321, 387 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а захист права власності забезпечується державою. Забезпечуючи гарантії захисту права власності, законодавець надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 6, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини, розпоряджатися житлом на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Крім того відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім`ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов`язує такий сервітут зі спільним веденням господарства членами однієї сім`ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Веховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Із досліджених матеріалів справи що спір з приводу користування будинком виник між власником майна [PERSON] та його пасинком, [PERSON] і членом його сім`ї неповнолітньою [PERSON] , які в будинку не проживають та продовжують бути в ньому зареєстровані. Згідно з ч.1, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 року в справі № 709цс16, від 15.05.2017 року в справі № 6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Також у постанові від 14.08.2019 року в справі № 702/101/18 Верховний Суд у подібних правовідносинах щодо втрати права користування особами житловим приміщенням дійшов висновку, що відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц. Як встановлено судом, малолітня донька відповідача [PERSON] - [PERSON] була зареєстрована за місцем реєстрації свого батька, але фактично в будинку не проживала та не проживає, навчальні заклади по м. Коростеню та Коростенському районі не відвідує. Відмову відповідача [PERSON] у добровільному порядку знятися з реєстрації суд вважає порушенням права власника - [PERSON] щодо вільного розпорядження своєю власністю. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. У п. 36 рішення від 18.11.2004 року в справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та його неповнолітня дитина [PERSON] , хоча і зареєстровані у будинку [ADDRESS] , однак [PERSON] не проживає в ньому з 2010 року, неповнолітня [PERSON] взагалі жодного дня в будинку не проживала, а була в ньому зареєстрована за місцем реєстрації батька; [PERSON] не є членом сім`ї власника житла, не веде в ньому господарства, поважних причин непроживання чи доказів щодо чинення йому перешкод у користуванні таким житлом відповідачем суду не надано. Також при вирішенні балансу інтересів сторін суд враховує, що неповнолітня [PERSON] взагалі жодного дня в будинку не проживала, а була в ньому зареєстрована за місцем реєстрації батька, [PERSON] , що свідчить про відсутність порушення житлових прав неповнолітньої, у тому числі при знятті її з реєстрації. Таким чином, формальне залишення місця реєстрації неповнолітньої [PERSON] за спірним житловим приміщенням, попри фактичне проживання її з матір`ю, свідчить про порушення балансу інтересів та не пропорційне втручання в право позивача на мирне володіння своїм майном. Аналогічного висновку щодо обгрунтованості задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача та його малолітньої дитини такими, що втратили право користування у спірному житлі з урахуванням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №466/245/16-ц. Разом з тим судом враховано і те яким чином зняття з реєстрації за спірним житловим приміщенням звузить житлові права неповнолітньої, яка взагалі в будинку не проживала, а проживає з матір`ю. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Суд вважає за необхідне зауважити, що стосується реєстрації місця проживання малолітньої доньки відповідача [PERSON] , якій не виповнилося 14 років, то за змістом Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, обов`язок з реєстрації такої дитини разом з батьками або одним з них покладається саме на батьків. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] та його донька [PERSON] не являються членами сім`ї позивача; [PERSON] майже 13 років не проживає в спірному будинку, а дитина там взагалі не проживала, не ведуть нарівні із позивачем, як власником будинку, спільне господарство, фактично втратили інтерес до спірного житла, позивач не чинти перешкод у кристуванні будинком відповідачу [PERSON] та його дитині, в добровільному порядку не бажають знятися з реєстрації за вказаною адресою, що є порушенням права власника будинку вільно розпоряджатися своєю власністю, та з урахуванням балансу інтересів сторін, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання відповідач [PERSON] та його доньки [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та задовольняє позов. При цьому судом врахована правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того, судом враховано, що відповідно до висновку експерта №1044/12-2020 від 08.12.2020 року житловий будинок [ADDRESS] трайону не придатний для проживання, є аварійним.

Outcome: partial