Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, в якому зазначив таке. Між ПАТ «Державний ощадний банк Укарїни» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON] 09 жовтня 2007 року було укладено договір про іпотечний кредит № 3222, згідно якого позивач надав кредит позичальнику у розмірі 1210000,00 грн. на придбання житлового будинку та земельної ділянки, а [PERSON] зобов'язувався його прийняти, належним чином використовувати, повернути кредит, а також сплатити 15,2 % річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 08 серпня 2023 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, цього ж дня між [PERSON], ПАТ «Державний ощадний банк Укарїни» та [PERSON] було укладено договір поруки № 856, згідно якого поручитель [PERSON] зобов'язувалась солідарно відповідати перед кредитором у повному обсязі за невиконання усіх зобов'язань позичальника за кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідачі, незважаючи на повідомлення про необхідність виконання умов договорів, не виконують взяті на себе зобов'язання, позивач просить стягнути з них як солідарних боржників заборгованість за договором іпотечний кредит станом на 24.02.17 р. в загальній сумі 1154139,04 грн., яка складається з: боргу за кредитом - 704232,52 грн.; відсотків за користування кредитом з 02.07.2014 по 23.02.2017 - 291800,08 грн., інфляційних витрат банку з липня 2014 року по січень 2017 року за прострочення сплати кредиту - 57685,59 грн.; інфляційних витрат банку з липня 2014 року по січень 2017 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 80454,71 грн.; трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту з 02.07.2014 по 23.02.2017 - 8337,67 грн.; трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 02.07.2014 по 23.02.2017 - 11628,47 грн. До початку судового засідання від представника позивача в судове засідання надійшла заява, в якій він просив справу розглянути за їх відсутності, позов підтримав, був не проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причин неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їхньої відсутності не надходило, тому суд вважав можливим розглянути справу в заочному порядку за відсутності відповідачів за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином в строки встановлені договором або законом. У разі невиконання, або неналежного виконання зобов'язань в односторонньому порядку, сторона винна в порушенні зобов'язання, крім обов'язку виконати взяті зобов'язання, повинна нести цивільну відповідальність відповідно умов договору або закону. Судом встановлено, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] дійсно 09 жовтня 2007 року був укладений договір про іпотечний кредит № 3222, за яким останній отримав кредит на придбання будинку та земельної ділянки в сумі 1210000,00 грн. під 15,2% річних з кінцевим терміном повернення кредитних коштів не пізніше 08 серпня 2023 року. Відповідно до умов укладеного договору про іпотечний кредит (див. п. 1.6 договору) позичальник зобов'язувався сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно не пізніше останнього робочого дня місяця, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 6402,12 грн та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків відкритих в Ошадбанку, починаючи з листопада 2017 року. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніш 08 серпня 2023 року. Із розрахунком заборгованості за договором про іпотечний кредит станом на 24.02.17 р. вбачається, що [PERSON] перестав повертати кредит та сплачувати проценти за його використання з липня 2014 року, що свідчить про порушення умов договору боржником та виникнення заборгованості за кредитом. Вимогою про дострокове повернення кредиту від 08.06.16 р № 46-15/871-1854, адресованою на ім'я [PERSON] підтверджується факт, що позивач вимагав від позичальника у добровільному порядку достроково повернути заборгованість за договором про іпотечний кредит внаслідок порушення його умов. Згідно частини другої статті 1050 ЦК України у разі порушення позичальником умов кредитного договору, де встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами в разі прострочення повернення чергової частини боргу позикодавець вправі вимагати дострокового повернення позики, що залишилася зі сплатою процентів, а також вимагати розірвання цього договору. Виходячи з наведеної норми закону та наведених умов договору про іпотечний кредит, перевіривши розрахунок заборгованості за кредитом, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з [PERSON] боргу за кредитом в сумі 704232,52 грн., а також відсотків за користування кредитом з 02.07.2014 по 23.02.2017 в сумі 291800,08 грн. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наведені норми закону свідчать також про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з [PERSON] інфляційних витрат банку з липня 2014 року по січень 2017 року за прострочення сплати кредиту в сумі 57685,59 грн., інфляційних витрат банку з липня 2014 року по січень 2017 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 80454,71 грн., трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту з 02.07.2014 по 23.02.2017 - 8337,67 грн., трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 02.07.2014 по 23.02.2017 - 11628,47 грн. Таким чином, у суду не виникає сумнів щодо доведеності позову відносно [PERSON], тому з нього слід стягнути заборгованість за договором про іпотечний кредит в загальній сумі 1154139,04 грн. Проте, що стосується вимог про стягнення цієї заборгованості з другого відповідача [PERSON] як солідарного боржника на підставі договору поруки, суд вважає необхідним зазначити таке. Судом встановлено, що того ж дня, коли було укладено договір про іпотечний кредит, між [PERSON], ПАТ «Ощадний державний банк України» та [PERSON] було укладено договір поруки № 856, за умовами якого [PERSON] зобов'язувалась перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язання боржника за кредитним договором № 3222 від 09 жовтня 2007 року (див. п. 1.1 договору). Даним договором не встановлено строку дії поруки, а лише зазначено у яких випадках вона припиняється. Зокрема в договорі вказано, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання за кредитним договором (п. 4.1 договору), що за своєю сутністю відповідає вимогам частини першої статті 559 ЦК України, а також якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя (п. 4.2 договору), що за своєю сутністю відповідає вимогам частини четвертої статті 559 ЦК України, та інше. Так, згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З наведеного йдеться, що порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Даний правовий висновок був висловлений Верховним Судом України 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662 цс 15. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за договором про іпотечний кредит, [PERSON] перестав повертати кредит та проценти за його використання з липня 2014 року, а саме з 30 липня 2014 року - дня настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (див. додаток 1 до кредитного договору). В даному випадку відповідно до вимог п. 4.2 договору поруки позивач повинен був звернутись з позовом до [PERSON] протягом шести місяців починаючи з 30 липня 2014 року, тобто до 30 січня 2015 року включно. В іншому випадку договір поруки припиняє свою дію з 31 січня 2015 року. Вимога, адресована [PERSON] 08 січня 2016 року № 46-15/872-1858, свідчить про те, що позивач до поручителя з позовом до суду у зазначений строк не звертався, тому дія договору поруки припинилась ще 31 січня 2015 року, а отже позивач втратив суб'єктивне право вимагати повернення боргу від другого відповідача у справі, тому у задоволенні позову щодо [PERSON] слід відмовити. Оскільки позов відносно першого відповідача задоволений в повному обсязі, відповідно до вимог статті 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем слід стягнути саме з [PERSON]

Outcome: partial