Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.01.2009 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки. Відповідно до договору позивач придбав належну [PERSON]М на праві приватної власності садибу, яка складається з житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по вул. Соловївська 1, с. Овдянське, Лебединського району, Сумської області. На підставі цього сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: обєкти, що відчужуються, ціну, порядок оплати вартості майна, порядок його передачі, умови забезпечення виконання договору, зобовязання сторін укласти в обумовлений строк основний договір на умовах, встановлених цим договором, та його нотаріальне посвідчення не пізніше 31.12.2009 року. На виконання взятих на себе зобовязань позивач передав [PERSON] грошові кошти в сумі 10\~000 грн. за придбане майно, а вона в свою чергу передала останньому ключі від житлового будинку, наявні правовстановлюючі документи та розписку про отримання коштів. Однак від нотаріального посвідчення договору [PERSON] ухилилася, а 05.03.2009 року вона померла. Єдиним спадкоємцем померлої є її племінник [PERSON], який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і він не заперечує, що садиба була продана позивача. Однак, право власності на дане майно позивач до цього часу не може оформити. Тому він просив визнати дійсним договір купівлі-продажу зазначеного майна та визнати за ним на нього право власності. Учасники справи в судове засідання не зявилися. В наданих заявах просили справу розглянути без їх участі. При цьому позивачка свої вимоги підтримала, відповідач проти задоволення позову не заперечив. Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні було встановлено наступне. З копії розписки (а.с.14), вбачається що 25.01.2009 року [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в розмірі 10000 грн. за продане їй нерухоме майно, яке складається з житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по вул. Соловївська 1, с. Овдянське, Лебединського району, Сумської області, що є предметом купівлі-продажу згідно договору від 25.01.2009 року (а.с. 12-13). Позивач посилається на те, що при укладенні договору [PERSON], зобовязувалася оформити нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу у строк до 31.12.2009 року, але 05.03.2009 року остання померла. Таким чином, право власності [PERSON] до цього часу належним чином не оформлене. Спадкоємцем [PERSON] є [PERSON], відповідач по справі, і він не оспорює той факт, що садиба була придбана позивачем. У відповідності зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності зі ст.м182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обовязковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обовязковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У відповідності зі ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Оскільки сторони договору купівлі-продажу домовилися про його усі істотні умови, позивач зі свого боку виконав взяті на себе зобовязання, сплативши вартість придбаного майна та прийняв його у своє володіння і обидві сторони вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків, що підтверджується зібраними доказами, суд приходить до висновку, що наявні всі передумови для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання за [PERSON] права власності на спірне майно.

Outcome: approved