Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних в результаті ДТП, мотивуючи свої вимоги тим, що кримінальним провадженням № 12017110000000003 було встановлено, що 04.01.2017 близько 14 год. 00 хв. [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем марки ВАЗ 21011 НИВА р.н. [NUMBER] , рухаючись по вул. Соборній в с. Блиставиця Бородянського району, рухаючись в напрямку Гостомеля, не впорався з керуванням і внаслідок чого виїхав на зустрічне по напрямку руху узбіччя, де допустив зіткнення із парканом домоволодіння 119 вул [ADDRESS] Соборна внаслідок чого сталось перекидання автомобіля. Внаслідок ДТП [PERSON] отримав тілесні ушкодження, доставлений до Бучанської ЦРЛ. [PERSON] , [INFO] загинув на місці ДТП. 28 лютого 2017 року СУ ГУНП Київській області було ухвалено постанову про відкриття кримінального провадження. Так згідно з вище вказаної постанови та з її тексту вбачається, що під час розслідування кримінального провадження було встановлено, що власник транспортного засобу [PERSON] (далі Відповідач) передав в керування свій транспортний засіб особі, яка знаходилась в стані алкогольного сп`яніння. На підставі вищевикладного вважає, що саме [PERSON] як власник транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному користуванню транспортним засобом, несе матеріальну та моральну шкоду за завдану внаслідок ДТП шкоду. Стверджує, що внаслідок ДТП він поніс матеріальні збитки, які полягали в усуненні пошкоджень (відновлення) огорожі домоволодіння по [ADDRESS] на суму 20\~690,00 грн. Дані обставини підтверджуються висновком № 3 експертно будівельно-технічного дослідження відновлення огорожі (після ДТП) по [ADDRESS] від 27.03.2017. Окрім того, позивачу довелось витратити грошові кошти для проведення вказаного дослідження, що склала 1\~800,00 грн. Також вказує, що внаслідок ДТП йому були спричинені моральні страждання, оскільки крім пошкодження майна на його подвір`ї загинула людина і кожного разу проходячи повзе те місце позивача охоплює мандраж. Після ДТП через відсутність тривалий час паркану його не покидала думка, що через дірку до його подвір`я можуть потрапити звірі або навіть злодії. Таким чином, оцінює моральну шкоду на 10\~000,00 грн. У зв`язку з вищевикладеним просить суд стягнути з відповідача на його користь відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 20\~690,00 грн. Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10\~000,00 грн. Стягнути з відповідача на його користь вартість проведеного експертно будівельно-технічного дослідження відновлення огорожі (після ДТП) по [ADDRESS] в сумі 1\~800,00 грн. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, протии задоволення заперечував у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі вважає позов таким, що не підлягає до задоволення у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.01.2017 [PERSON] , керуючи автомобілем марки ВАЗ 21011 д.н. [NUMBER] , не впорався з керуванням і внаслідок чого допустив зіткнення із парканом домоволодіння [ADDRESS] . Внаслідок вказаного ДТП [PERSON] загинув на місці ДТП, а пасажир [PERSON] - Відповідач зазнав тілесних ушкоджень. Щодо вказаного ДТП було відкрите кримінальне провадження № 12017110000000003. Постановою Головного управління національної поліції в Київській області про закриття кримінального провадження було встановлено, що керував на той момент автомобілем саме [PERSON] . Згідно частини 1-2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно частин 2-3 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Відповідно до частини 4 статті 1187 Цивільного кодексу України якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] власником вказаного автомобіля марки ВАЗ 21011 д.н. [NUMBER] є [PERSON] . В розділі 5 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках зазначається, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодовувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Виходячи з вище вказаних норм ЦК України та судової практики відповідачем в вище наведених правовідносинах має виступати власник транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному користуванню транспортним засобом. В зв`язку з неможливістю встановити особу, яка перебувала за кермом транспортного засобу на момент здійснення дорожньо-транспортної пригоди, тягар відповідальності за нанесену матеріальну та моральну шкоду повинен бути покладений на власника транспортного засобу, і лише в разі встановлення при судовому розгляді особи відповідальність може бути розподілена між власником транспортного засобу та користувачем виходячи зі ступеня вини кожного з них. Як було встановлено в рамках кримінального провадження № 12017110000000003 за кермом перебував на той момент саме [PERSON] , яким і було завдано збитків шляхом пошкодження паркану домоволодіння. У зв`язку з цим в даному випадку Відповідач не є належним відповідачем та не може відповідати за дії [PERSON] та не являється власником транспортного засобу. Частиною 1, пунктом 2 частини 2 ст. 23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) встановлено, що під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями), слід звернути увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивачем в судовому засіданні не надано доказів тривалості, глибини проявів душевних страждань, не наведено жодної методики розрахунку розміру моральної шкоди та з яких саме підстав Позивач виходив визначаючи суму завданої моральної шкоди. Згідно Договору\~купівлі-продажу\~житлового будинку\~від 24.09.2005,\~укладений між\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~житловий будинок,\~який знаходиться\~за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності виключно [PERSON] , а не Позивачу. Вказані обставини також підтверджуються Витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від 29.03.2018. Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок також належить [PERSON] , а не Позивачу, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯГ № 250244. Таким чином, єдиним власником будинку та огорожі навколо будинку є саме [PERSON] , яка і може бути єдиним належним позивачем по вказаній справі. Згідно частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Саме по собі звернення до суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах. Таким чином, правовою підставою для звернення до суду є захист порушених прав, свобод чи інтересів, тому право на звернення до суду у особи виникає лише після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушене в майбутньому, і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Із чіткого змісту наведених норм права та відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду України право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються. Тобто, навіть у разі обгрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яка звернулася із позовом не порушене і не оспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає. Верховний Суд України у Постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну обов`язкову для всіх судів України правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». До аналогіних висновків дійшов Верховний Суд України у Постанові від 9 грудня 2015 року по справі № 6-849цс15, де висловив наступну правову позицію: «З урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.» Також, ця ж сама позиція висловлена у постанові ВСУ у справі № 6-84цс14: «З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є самостійною та достатньо підставою для відмови у задоволенні позову. Причому, докази такого конкретного, об`єктивного порушення повинен навести у позовній заяві саме позивач, оскільки в цій частині на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування. На підставі вищевикладеного суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed