Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів,посилаючись на те, що під час спільного проживання із [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюб, а також під час зареєстрованого шлюбу ними було набуто рухоме та нерухоме майно, згоди щодо поділу якого сторони не дійшли. Крім того, [PERSON] з метою уникнення поділу нерухомого майна відчужила частину останнього [PERSON] Також, за час зареєстрованого шлюбу частина нерухомого майна, набутого [PERSON] та [PERSON] в силу життєвих обставин останніх, було зареєстрованого за [PERSON] Враховуючи наведене, позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання правочину про відчуження нерухомого майна набутого у вказаний період спільним майном та поділ останнього в рівних частинах та визнати вказане майно таким, що збільшилось у вартості, визнати нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] спільним майном [PERSON] та [PERSON] набутим за час зареєстрованого шлюбу та розподілити останнє в рівних частинах, визнати рухоме майно придбане у період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та в період зареєстрованого шлюбу спільним сумісним майном подружжя та розподілити останнє в рівних частинах. В судовому засіданні позивач та представник останнього позовні вимоги підтримали та пояснили, що в після знайомства [PERSON] та [PERSON] у сторін почались стосунки притаманні подружжю. [PERSON] видала довіреність на керування автомобілем [PERSON], довіреність на купівлі квартири, яка була зареєстрована за [PERSON]., хоча [PERSON] також вкладав половину коштів від вартості [PERSON] займався ремонтом у квартирі. [PERSON] та [PERSON] разом подорожували, після переїзду [PERSON] у м. Київ, [PERSON] та [PERSON] стали проживати разом. За час ремонту квартира збільшилась у вартості і автомобіль також, оскільки [PERSON] обслуговував останній за власні кошти і вкладав кошти у ремонт квартири, а отже її вартість збільшилась.Крім того, в подальшому квартира була подарована [PERSON], проте такий правочин є фіктивним, оскільки вартість квартири зазначена у договорі дарування є значно меншою ринкової, що свідчить не про реальність такого правочину, а про мету відчужити майно з метою уникнення поділу останнього. Крім того, в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] останні придбали квартиру, яка була зареєстрована за [PERSON], проте остання є спільним майном подружжя. Договір дольової участі у будівництві укладені [PERSON] та забудовником, були укладені не [PERSON] з метою уникнення стягнення на квартиру через наявність у [PERSON] прострочених кредитних зобов'язань перед фінансовою установою. Разом з тим, згідно квитанцій [PERSON] здійснював останній платіж і це були власні кошти останнього, а отже представник [PERSON] зазначив, що хоча б на цю частину квартири, кошти на яку були внесені [PERSON] останній має право. Відповідач [PERSON] та представник останньої позовні вимоги не визнали та пояснили, що в період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу була придбана лише частина рухомого майна із предметів домашнього вжитку, зокрема побутової техніки та меблів, інша частина була придбана до початку спільного проживання. Так, [PERSON] та [PERSON] зустрічались, мали наміри та плани на майбутнє, [PERSON] допомагав [PERSON] із купівлею квартири у м. Києві, під час проживання останньої у м. Луганську та допомагав із ремонтом в квартирі, кошти на що [PERSON] надавала [PERSON] Проте, це не свідчить, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу знаходячись у різних містах країни та не надає право [PERSON] претендувати на поділ квартири та майна у вказаний період. В подальшому після переїзду [PERSON] до міста Києва остання проживала у сестри, оскільки у придбаній квартирі продовжувався ремонт та почала зустрічатись із [PERSON] частіше, проте це не свідчить, що [PERSON] та [PERSON] були сім'єю, оскільки проживали окремо, що є ключовим елементом ознак сім'ї. Після закінчення ремонту і переїзду[PERSON] до придбаної квартири, [PERSON] та [PERSON], почали проживати разом і в подальшому одружились. Транспортний засіб придбаний [PERSON], який [PERSON] просить поділити був придбаний до реєстрації шлюбу і не охоплюють період, який [PERSON] просить встановити як період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Що стосується відчуження квартири на підставі безоплатного договору дарування [PERSON], то оскільки квартира була придбана до шлюбу і до спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, квартира є особистою приватною власністю [PERSON], а це свідчить про право останньої розпоряджатися нею на власний розсуд. Крім того, [PERSON] та представник останньої пояснили, що [PERSON] в судовому засіданні не зміг підтвердити належними та допустимими доказами джерело доходу для участі у придбанні квартири, так пояснюючи суду про те, що ним були запозичені кошти для купівлі квартири та ремонту в подальшому пояснював, що такими коштами не користувався, а повертав особі в якої позичав останні. Крім того, у спірний період, а саме в періодкупівлі квартири меблів, здійснення витрат не ремонті роботи [PERSON] не мав достатнього джерела доходу для здійснення таких витрат, оскільки вже на той час маючи кредитні зобов'язання перед фінансовою установою, в односторонньому порядку припинив виконання останніх, у зв'язку із браком коштів. В свою чергу, [PERSON] мала накопичення та достатній дохід для здійснення таких придбань та показала рух коштів на підтвердження вказаних витрат, чого [PERSON] зробити не зміг. Крім того, [PERSON] змінюючи підставу позову при поділі майна просив врахувати збільшення вартості останнього, зокрема транспортного засобу, оскільки обслуговував останній, а також квартири, оскільки ним були вкладені кошти у ремонт квартири. [PERSON] та представник останньої позовні вимоги про визнання квартири придбаної останньою такою, що придбана [PERSON] та [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу не визнали та пояснили, що [PERSON] придбала квартиру за власні кошти від продажу власної квартири, автомобіля та накопичені за час життя, що підтверджується рухом коштів на її рахунках. В свою чергу [PERSON] не надав належних та допустимих доказів про наявність у нього коштів на купівлю квартири під час шлюбу. Крім того, [PERSON] не пояснив чому така квартира в разі участі останнього у її придбанні не була зареєстрована за батьком [PERSON], якщо як додатково пояснював останній в судовому засіданні, реєстрація квартири не за [PERSON] мала місце з метою уникнення звернення стягнення на майно через наявність кредитних зобов'язань у [PERSON] Крім того, [PERSON] та представник останньої не заперечували, що останній платіж за інвестовану [PERSON] квартиру, за кошти останньої сплатив [PERSON], проте на прохання [PERSON], оскільки після завершення пологів [PERSON], [PERSON] від'їжджала до РФ до іншої доньки, а [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] за довіреністю щодо даної кватири перебувала у лікарні. Крім того, як зазначено вище, [PERSON], не надав належних та допустимих доказів про те, що такі кошти були коштами сім'ї [PERSON] та [PERSON] що свідчить про відсутність у [PERSON] права претендувати на квартиру [PERSON] або її частину. Також, представник [PERSON] пояснила, що [PERSON] та представник останнього не зазначають правових підстав для визнання договору дарування квартири [PERSON] [PERSON] Так, зазначаючи про удаваність правочину, правових обґрунтувань такої позиції наведено не було. Вислухавши пояснення сторін, представників сторін,покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 05.10.2012 року між позивачем та [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого [INFO] народився син [PERSON] /Т. І. а.с. 8,9/. 16.02.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва,яке24.03.2015 року набрало законної сили /Т.І. а.с. 7/. 03.03.2009 року [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу автомобіля «ТОЙОТА АВЕНСІС», розрахунок за придбання вказаного автомобіля був проведений 03.02.2009 року та 09.02.2009 року /Т.І а.с. 140-147/. Враховуючи те, що придбання автомобіля мало місце [PERSON] до шлюбу та не охоплюється спірним періодом з якого позивач просить визнати факт спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не ставить вимог у позові про визнання автомобіля таким, вартість якого збільшилась внаслідок спільних грошових трудових затрат, суд вважає, що вказаний автомобіль не є спільним сумісним майном подружжя і поділу не підлягає, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. 28.05.2010 року [PERSON] від імені якої дія [PERSON] укладі договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (далі - спірна квартира №1) /Т. І а.с. 62 - 64/. Позивач стверджує про те, що спірна квартира № 1 придбана в період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, проте з такими доводами погодитися не можна виходячи з наступного. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] та довідки з роботи останньої,[PERSON] працювала у м. Луганську до 14.09.2010 року, медичної довідки /Т.І а.с. 99, 102, 155/ що свідчить про те, що [PERSON] працювала повний робочий день,проживала у вказаному місті до жовтня 2010 року, тобто працевлаштування в м. Києві.В свою чергу, [PERSON],згідно матеріалів справи, протягом вказаного часу проживав у м. Києві. Зазначене також підтверджується довіреністю від 12.05.2010 року на купівлю спірної квартири № 1, де адреса проживанняпозивача зазначена: [ADDRESS] /Т. 103/. Крім того,вказані обставини не заперечувалися учасниками процесу. Сторонами визнано, що з часу знайомства у січні 2009 року[PERSON] та [PERSON] періодично зустрічались, відвідуючи один одного у містах проживання, періодично проводили час разом із знайомими. Суд вважає, що наявність розвиткудовірливих відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується тим, що [PERSON] 12.05.2010 року видала вище вказану довіреність [PERSON] на купівлю спірної квартири № 1, 23.06.2010 року довіреність на представлення інтересів у державних органах, підприємствах, установах, організаціях у зв'язку з обслуговуванням автомобіля та право керування /Т.І а.с.103, 104, Т.ІІІ а.с. 222/. Разом з тим, такі відносини [PERSON] та [PERSON] не створюють сукупності юридичних елементів, які дають підстави для характеристики відносин останніх як сімейних без реєстрації шлюбу, оскільки сторони не проживали спільно, що є обов'язковим згідно ч. 2 ст. 3 ст. 74 СК України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що на час придбання спірної квартири № 1 [PERSON] та [PERSON] не перебували у фактичних шлюбних відносинах без їх реєстрації і не мали статусу сім'ї, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання спірної квартири № 1 спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] та її поділі з цих підстав. Щодо грошового вкладу у придбання спірної квартири № 1, то згідно довідок з місця роботи [PERSON], а також копії виписок про рух коштів на рахунках [PERSON] вбачається, що остання мала достатню кількість грошових коштів для купівлі квартири та ремонтних робіт і такий рух співпадає із основними подіями, коли мали місце відповідні витрати /Т. І 105 - 139/. Крім того, згідно п. 4.5 договору купівлі продажу спірної квартири № 1 вбачається, що остання купувалась за особисті кошти [PERSON], яка на час придбання квартири не перебувала у фактичних шлюбних відносинах /Т. І а.с.63/. Вказаний пункт договору у встановленому законом порядку оспорений не був. Аналогічні дані дублюються і у довіреності виданої [PERSON] на ім'я [PERSON] для купівлі спірної квартири № 1 /Т.І. 104/. В свою чергу, згідно відомостей які надійшли з пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва, в яких містяться дані про заробітну плату позивача вбачається, що заробітна плата [PERSON] за рік до купівлі спірної квартири № 1, на час купівлі та проведення ремонтних робіт, згідно наданих позивачем чеків та квитанцій, мала місце у розмірі, який забезпечував виключно мінімальний прожитковий мінімум встановлений законодавством на той час, а не витрати про які йдеться вище /Т.ІІ. а.с. 74-77/. Згідно копії довідки про заробітну плату позивача з 05.05.2008 року по 05.11.2008 року остання становить 156799 грн., проте вказана заробітна плата мала місце за два роки до купівлі спірної квартири № 1 /Т.ІІ а.с. 158/, рух вказаних коштів не прослідковується, а отже підстави вважати, що вказані кошти не були витрачені за два роки до купівлі спірної квартири № 1 відсутні. Суд також враховує наявність у позивача кредитних зобов'язань перед фінансовою установою, які останній припинив виконувати внаслідок відсутності коштів /Т.І. а.с. 94 - 98/. Крім того, з пояснень [PERSON] вбачається, що кошти, які останній позичав на купівлю квартири № 1 та ремонт ним не були використані за призначенням та повернуті позикодавцю. Разом з тим, позивач відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України не надав належних та допустимих доказів в порядку ст. ст. 57, 58, 73, 131 ЦК України, які б могли підтвердитивказані обставини. Доказів наявності інших джерел доходу, а також заощаджень, які б могли свідчити про рух коштів в період купівлі спірної квартири № 1 та проведення в останній ремонтних робіт, що давало б підстави стверджувати про особисту фінансову участь позивача у збільшенні вартості спірної квартири № 1,[PERSON] та представник останнього суду не представили. Щодо трудових затрат [PERSON] та представник останнього в судовому засіданні питання не порушували. Разом з тим в судовому засіданні не оспорювалось те, що позивач допомагав [PERSON] у проведенні ремонту, шляхом найму робочих, контролював хід ремонту та розраховувався з працівниками. Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно вище наведених доказів вбачається, що саме [PERSON] несла відповідні витрати на придбання спірної квартири № 1 та проведення в останній ремонтних робіт, що підтверджує доводи [PERSON], про надання позивачу коштів для придбання будівельних матеріалів та розрахунку з робочими. З урахуванням того, що до жовтня 2010 року [PERSON] проживала у м. Луганську, про що зазначено вище у висновках суду, останній оцінює покази свідків саме із даного періоду до часу реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], враховуючи, що [PERSON] визнано позов в частині визнання факту спільного проживання із [PERSON] з серпня 2011 року. Так, суд вважає неспроможними покази свідків щодо часу початку спільного проживання сторін, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON][PERSON], [PERSON][PERSON],[PERSON], оскільки останні в судовому засіданні не вказали початку такого часу.Деякі свідки бачили, два, три рази [PERSON] та [PERSON] на зустрічах в компанії, деякі бачили речі схожі на жіночі за місцем роботи позивачата в спірній квартирі № 1, деякі бачили один два рази, як [PERSON] відвідувала позивача за місцем роботи, проте жоден із допитаних осіб не вказав коли [PERSON] та [PERSON] почали проживати спільно як сім'я вести спільне господарство. Покази вказаних свідків не мають ґрунтовного змістовного навантаження, як наприклад мали б покази сусідів, консьєржів які б могли бачити [PERSON] та [PERSON] разом у будинку, квартирі кожного дня тощо. Свідок [PERSON], який є сусідом по спірній квартирі № 1, не вказав точного періоду часу коли бачив [PERSON] та [PERSON] зазначаючи, що дружніх стосунків з останніми не підтримував, бачив декілька разів [PERSON] та [PERSON] як останні входили та заходили до будинку на його погляд вони виглядали як пара. Проте, зазначив, що незважаючи на відсутність стосунків із [PERSON] та [PERSON] заходив один раз до спірної квартири № 1 та бачив там холодильник та телевізор, які згідно матеріалів справи були набуті у квартирі після серпня 2011 року. Отже, зазначені вище допитані особи, за тривалий період часу, який є спірним, бачили [PERSON] та [PERSON] рідко і не мають уявлення про їх особисті відносини, поверхнево розповідаючи про обізнаність, із слів позивача, придбання спірної квартири № 1 та ще більш поверхнево про проведення ремонту. Отже, враховуючи зазначене суд оцінює такі покази критично. Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу на покази свідка [PERSON] до яких суд ставиться критично. Так, вказаний свідок показала, що у лютому 2011 року приїздила у м. Київ та проживала разом із позивачем та [PERSON] у спірній квартирі № 1, проте згідно показів [PERSON] та [PERSON],свідків з боку позивача,[PERSON], [PERSON] в спірній квартирі № 1 не було створено умов для проживання. Учасниками процесу визнано, що [PERSON] та [PERSON] разом періодично подорожували на відпочинок зокрема і за кордон, починаючи з жовтня 2010 року, у зв'язку з чим вказані обставини в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.Згідно листа ТОВ «ФРІНЕТ» від 26.11.2015 року між ТОВ «ФРІНЕТ» та [PERSON] шляхом подання [PERSON] 14.12.2010 року заяви про приєднання до договору від 4.12.2009 року було укладено публічний договір про надання телекомунікаційних послуг спірній квартирі № 1/Т.ІІ.а.с. 159/. Проте, на думку суду наявність таких обставин не підтверджує факту спільного проживання[PERSON] та [PERSON] однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2010 рокудо серпня 2011 року та спростовується показами свідка [PERSON], яка показала що після переїзду [PERSON] до м. Києва до жовтня 2010 року, остання проживала у неї до січня - лютого 2011 року, що не спростовано в судовому засіданні. Суд критично ставиться до доказів, наданих позивачем, а саме оригіналів та копій квитанцій про оплату комунальних послуг спірної квартири № 1, як доказ спільного проживання [PERSON] та [PERSON]виходячи з наступного. В судовому засіданні 07.04.2016 року досліджено копії квитанцій на оплату комунальних платежів, які подавались [PERSON] у цивільній справі № 753/4698/15-ц та здійснено їх порівняння з копіями та оригіналами квитанцій, що знаходяться у матеріалах справи № 753/16461/15-ц. Встановлено, що у квитанціях про оплату за житлово-комунальні послуги за період з листопада 2010 року по серпень 2011 року, які знаходяться у матеріалах цивільної справи № 753/16461/15-ц, має місце прізвище та ім'я та по батькові позивача, а також підпис. В той же час, у копіях квитанцій про оплату житлово-комунальних платежів, що знаходяться у матеріалах справи № 753/4698/15-ц, до якої позивачем вказані квитанції подалася раніше, такі відомості відсутні. Такі розбіжності в змісті наданих до суду копій документів позивач пояснив, як те, що при отриманні квитанцій він перед заповненням їх копіює на паперові носії, а також в електронному вигляді, після заповнення та оплати має місце така ж сама процедура. Суд оцінює критично вказані пояснення, адже позивач не пояснив, чому останній подавав до суду у цивільну справу № 753/4698/15-ц, про стягнення заборгованості не оплачені квитанції, за наявності у нього оплачених, з урахуванням, що оплата таких квитанцій мала місце більше ніж за три роки до звернення до суду. Враховуючи те, що строк зберігання таких квитанцій три роки, а також враховуючи, що представником позивача не було надано чіткий перелік установ в яких позивач сплачував такі квитанції, останньому було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування квитанцій про оплату житлово - комунальних послуг. Враховуючи зазначене, суд вважає спроможними доводи [PERSON] та представника останньої проте, що вище вказані квитанції [PERSON] заповнювались пізніше з метою штучного створення доказів на підтвердження позовних вимог. З урахуванням досліджених доказів в судовому засіданні, суд вважає що з часу знайомства [PERSON] та [PERSON] мали місце відносини притаманні особам, які симпатизують один одному та прагнуть їх розвивати. Такі відносини [PERSON] та [PERSON] дійсно мали місце розвиток, що свідчить про те, що [PERSON], допомагав [PERSON] у купівлі спірної квартири № 1, наймав робочих для здійснення ремонтних робіт в останній, контролював їх хід, на підставі довіреності мав право керувати автомобілем [PERSON] [PERSON] та [PERSON] періодично відвідували знайомих, подорожували, проте вказані відносини притаманні особам, які зустрічаються і тільки можливо прагнуть створити сім'ю, проте в жодному разі не підтверджують факт спільного проживання, ведення спільного господарства. Суд вважає, що з боку [PERSON] мала місце опіка та турбота [PERSON] як чоловіка, з метою створення сім'ї. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено спільне проживання із [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, як чоловіка та жінки в період з жовтня 2010 року по серпень 2011 рік. Враховуючи наведене, суд вважає, що в судовому засіданні не встановлено підстав для визнання спірної квартири № 1 об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 62 СК України. У зв'язку з наведеними доводами судом було відмовлено у призначенні товарознавчої експертизи за клопотанням представника позивача з метою встановлення на скільки збільшилася вартість спірної квартири № 1 з часу її придбання та після проведення ремонтних робіт. 19.06.2015 року [PERSON] на підставі договору дарування подарувала спірну квартиру № 1 [PERSON] (далі -оспорюваний правочин) /Т.І. а.с. 65-58/. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Враховуючи те, що спірна квартира № 1 мала статус особистого приватного майна, [PERSON], як одноособовий власник мала права розпорядитися вказаною квартирою на власний розсуд. Крім того, зважаючи на те, що [PERSON] не мав право на спірну квартиру № 1 або на будь яку частину останньої, його право при її відчуженні, тобто укладенні договору дарування, стороною якого [PERSON] також не був, порушені не були, в силу ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України за їх відсутності останні захисту не підлягають, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваного правочину не дійсним. Окремо, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що підстава для визнання договору дарування не дійсним, внаслідок фіктивності, а саме визначення у договорі балансової вартості майна нижче за ринкову, на чому наполягав представник позивача, не є правовою підставою для задоволення відповідних вимог. Враховуючи те, що суд задовольняє позовні в частині встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу частково, а саме з серпня 2011 року по 05 жовтня 2012 рік, поділу в рівних частинах підлягає рухоме майнонабуте у вказаний період на підставі ст. 74 СК України. Згідно ст. 60СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 70 СК Українивизначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] з 05.10.2012 рік по 16.02.2015 рік перебували у зареєстрованому шлюбі /Т.І. а.с. 7/, майно набуте за вказаний період підлягає поділу в рівних частинах. Так, майно яке підлягає поділу є: вішалки для одягу (55 штук); диван білий П-подібний зі спальним місцем; подушки декоративні в кількості 5 штук; килим зелений; аудіо система «LOGITECH» (блок управління, 5 колонок, саббуфер, пульт ДУ); програвач DVD «SONY Blu-Ray BDP»; ресивер супутникового ТВ GI ST9196 (1 шт.); картина на холсті; квітка «Драцена» пальма; пуф кубічний шкіряний; квіти (12 штук); квіткові вазони «LEHUZA» кубічні акварілові Hi-teck; весільні ікони (2 шт.); камінь «Сфаллеріт»; підсвічники малахітові (2 шт.); кришталевий набір на 6 персон; набір столового посуду «MONOLISA»; чемодани дорожні «VIP COLLECTION» (2 шт.); сушарки для речей настінні «LEIFHEIT»; ковдри теплі з екоматеріалів; ортопедичні подушки (2 шт.); окуляри 3D для телевізора «SONY»; тофта для вдягання взуття; драбина двоступенева «EURO Gold»; драбина чотироступенева «EURO Gold»; прасувальна дошка; LED TV «Sony KDL 46NX72» з пультом дистанційного управління; набір ножів з настінним магнітним тримачем «RONDEL»; набір столових предметів на 6 персон «PINTI AGRICOLA»; кришталеві розетки для напоїв (6 шт.), домофон «СОКОМ»; стінка в залу по індивідуальному замовленню; холодильник «HITACHI R-S700EUN8 side-by-side»; скляний стіл з хромованими ніжками та 4 стільці зі шкіряним покриттям; електром'ясорубка «MOULINEX ME 665»; кухонний комбайн «KENWOOD» FP 270; пральна машина «AEG» L86560TL; пилосос «PHILIPS FC»; шафи в ванну за індивідуальним замовленням. Наявність якого [PERSON] та [PERSON] визнано. З боку [PERSON] та представника останнього мало місце невизнання вартості деякої частини майна, проте остання та її представник в порядку ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надали доказів на підтвердження того, що вартість майна визначена [PERSON] є невірною на час розгляду справи, а отже суд вважає за необхідне взяти за основу вартість визначену позивачем. З урахуванням інтересів [PERSON] та [PERSON], того що дитина сторін наразі проживає разом із [PERSON], зважаючи на інші наведені вище висновки, суду останній вважає позов в цій частині задовольнити частково та розподілити рухоме майно наступним чином:в порядку поділу майна набутого за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу та в період зареєстрованого шлюбу виділити у власність [PERSON]: вішалки для одягу (55 штук); диван білий П-подібний зі спальним місцем; подушки декоративні в кількості 5 штук; килим зелений; аудіо систему «LOGITECH» (блок управління, 5 колонок, саббуфер, пульт ДУ); програвач DVD «SONY Blu-Ray BDP»; ресивер супутникового ТВ GI ST9196 (1 шт.); картину на холсті; квітку «Драцена» пальму; пуф кубічний шкіряний; квіти (12 штук); квіткові вазони «LEHUZA» кубічні акварілові Hi-teck; весільні ікони; камінь «Сфаллеріт»; підсвічники малахітові (2 шт.); кришталевий набір на 6 персон; набір столового посуду «MONOLISA»; чемодани дорожні «VIP COLLECTION» (2 шт.); сушарку для речей настінну «LEIFHEIT»; ковдру теплу з екоматеріалів; ортопедичні подушки (2 шт.); окуляри 3D для телевізора «SONY»; тофту для вдягання взуття; драбину двоступеневу «EURO Gold»; драбина чотироступенева «EURO Gold»; прасувальну дошку; LED TV «Sony KDL 46NX72» з пультом дистанційного управління; набір ножів з настінним магнітним тримачем «RONDEL»; набір столових предметів на 6 персон «PINTI AGRICOLA»; кришталеві розетки для напоїв (6 шт.), а всього майна на загальну суму 85220 грн.В порядку поділу майна набутого за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу та в період зареєстрованого шлюбу виділити у власність [PERSON]: домофон «СОКОМ»; стінку в залу по індивідуальному замовленню; холодильник «HITACHI R-S700EUN8 side-by-side»; скляний стіл з хромованими ніжками та 4 стільці зі шкіряним покриттям; електром'ясорубку «MOULINEX ME 665»; кухонний комбайн «KENWOOD» FP 270; пральну машину «AEG» L86560TL; пилосос «PHILIPS FC»; шафи в ванну за індивідуальним замовленням, а всього майна на загальну суму 56650 грн. З урахування рівності часток подружжя у спільно нажитому майні, суд у відповідності до ст.ст. 70, 71 СК України в рахунок компенсації вартості частини майна стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 14285 грн. Крім того, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання квартири[ADDRESS] (далі - спірна квартира № 2) спільним сумісним майном подружжя та поділу останньої з наступних підстав. 15.03.2013 року між [PERSON] від імені якої діяла [PERSON] і ПАТ «Холдингова компанія «Київськбуд»№ 769/РН-Кбув укладений договір купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру № 2 /Т.І. а.с. 52-56, Т. ІІ а.с. 53/. Згідно довідки від 09.04.2013 року № 769/5 до договору купівлі-продажу майнових прав № 769/РН-К від 15.03.2013 року [PERSON] внесла за купівлю майнових прав суму у розмірі 696395 грн. /Т.І а.с. 60/. Відповідно до довідки від 13.12.2013 року № Ф/РН/2401, вартість майнових прав на квартиру № 97 загальною фактичною площею 76,60 кв.м., яка розташована на 2 поверсі у житловому будинку [ADDRESS], сплачено в сумі 710496 грн. 86 коп., разом з ПДВ, що відповідає 100 % вартості майнових прав /Т.І. а.с.61/. Згідно акта прийому-передачі майнових прав на квартиру від 20.12.2013 року, компанія передала, а [PERSON] від імені якої діяла [PERSON] прийняла майнові права на спірну квартиру № 2 /Т.І а.с. 57/. Згідно акта прийому-передачі квартири інвестору від 27.12.2013 року, замовник побудував та передав, а інвестор сплатив 100 % вартості та прийняв спірну квартиру № 2 /Т.І. а.с.58/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 03.02.2014 року, виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, спірна квартира № 2 належить [PERSON] /Т.ІІ а.с. 32, 37/. Згідно виписок по особовим рахункам [PERSON] вбачається, що остання мала достатню кількість грошових коштів для купівлі квартири № 2 і рух коштів на вказаних рахунках співпадає із здійсненнями відповідних витрат /Т.ІІ а.с. 38 - 52/. З пояснень [PERSON], що не заперечувалось учасниками процесу, вбачається, що [PERSON] продала квартиру у м. Луганську, працювала протягом життя /Т.ІІ а.с. 12/ звідки і накопичувала заощадження. В свою чергу, позивач заперечуючи право власності [PERSON], не надав в порядку ч. 1 ст. 60, ст.ст.73, 131 ЦПК України доказів на підтвердження того, що кошти сплачені за спірну квартиру № 2 були спільними сумісними коштами подружжя[PERSON] та [PERSON], проти чого також заперечувалаостання, зокрема джерело походження таких коштів, їх рух тощо. В судовому засіданні [PERSON], [PERSON] пояснили, що останній платіж за квартиру вносив [PERSON] на прохання [PERSON], оскільки [PERSON] перебувала у лікарні у зв'язку з пологами, кошти які вносились [PERSON] належали [PERSON], яка попросила про відповідну послугу [PERSON] та залишила кошти у спірній квартирі № 1 з цією метою, оскільки від'їжджала в той день до доньки у РФ. Заперечуючи належність коштів [PERSON], і зазначаючи, що кошти внесені [PERSON] як останній платіж належали останньому та [PERSON], позивач також не надав доказів на спростування пояснень [PERSON], [PERSON] та доказів джерела походження відповідної суми коштів, саме у позивача. Крім того, в судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду, що допомагав [PERSON], відвозив останню до банку, коли вона знімала кошти в м. Луганську та відвозив її на залізничний вокзал, коли вона їхала дол. м. Києва і вказані події співпадають із періодом укладення угоди щодо спірної квартири № 2. [PERSON] в обґрунтування вимог позову в цій частині зазначив, що спірна квартира № 2 не була зареєстрована на праві власності ні за ним ні за [PERSON], через наявність у позивача не виконаних кредитних зобов'язань та можливе звернення стягнення на нерухоме майно. Проте, суд вважає такі доводи неспроможними. Так, позивач має батька на якого також могла бути проведена реєстрація, навіть і в частині, але позивач пояснюючи у зв'язку з чим така реєстрація не була здійснена надав пояснення про те, що реєстрація спірної квартири № 2 за його батьком все одно могло б потягнути звернення стягнення на майно, якщо б працівники банку дізналися про нього. Суд вважає такі пояснення неспроможними, направленими на штучне створення обставин, які не мали місця. Враховуючи те, що позивачем не доведено, що спірна квартира № 2 є спільним сумісним майном подружжя а не в цілому а не в певній частині, остання поділу не підлягає. Оцінюючи належність допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково. Крім того, на підставі п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. 84 ЦПК України, з позивача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до договору про надання правової допомоги, додатку до договору із розрахунком витраченого часу при наданні правової допомоги [PERSON], вартості послуг та оплаченими квитанціями, вбачається, що розмір витрат становить 31797 грн. 47 коп./Т.І. а.с. 28-30, Т.ІІІ а.с. 218 - 221/.Наданий розрахунок відповідає вимогам вище вказаного закону, у зв'язку з чим суд стягує витрати на правову допомогу у повному обсязі. На підставі вище наведеного та

Outcome: partial