Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, 15 грудня 2016 року між ним та Публічним акціонерним банком «Ідея Банк» (далі - Відповідач) укладено кредитний договір № Z60.988.70521 (далі - Договір). За умовами даного договору Відповідач надав Позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 56 650,00 грн. строком на 48 місяців, зі сплатою змінюваної процентної ставки у розмірі 9,5% збільшеної на 6% маржі банку, що разом складає 15,5% річних. Згідно пункту 1.12. Договору за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує щомісячно в терміни та розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Відповідно до пункту 2.7. Договору плата за обслуговування кредитної заборгованості нараховується щомісяця, починаючи з дати видачі кредиту, та припиняється після повного повернення кредиту. За пунктом 6 Договору «Графік щомісячних платежів за користування кредитним договором», щомісячні внески сплачуються на транзитний рахунок № [NUMBER], а сукупна вартість плати за обслуговування кредитної заборгованості складає понад сто тридцять тисяч гривень. Таким чином оплату за договором кредиту Банком встановлено двома паралельними способами, а саме проценти за користування кредитом та плата за обслуговування кредитної заборгованості. На думку позивача, пункт 1.12. кредитного договору щодо обов'язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості підлягає визнанню судом недійсним з моменту укладення договору, оскільки він не відповідає нормам чинного законодавства та порушує його права з огляду на наступне. При визначенні в кредитному договорі обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію (плату за обслуговування кредитної заборгованості) ПАТ «Ідея Банк» не зазначило, за які саме послуги цю комісію встановлено. Позивач зазначає, що в кредитному договорі № Z60.988.70521 від 15 грудня 2016 року взагалі відсутній перелік, розмір і база розрахунку комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Отже, позивач фактично змушений сплачувати за послуги, що супроводжують кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач вважає, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Позивач стверджує, що оскільки кредитний договір від 15 грудня 2016 року не передбачає переліку, розміру і бази розрахунку плати за обслуговування кредитної заборгованості, а також в ньому не зазначено, які саме послуги надаються за вказану комісію, вважає, що плата за обслуговування заборгованості за кредитом встановлена з порушенням вимог чинного законодавства, а тому є незаконною та підлягає визнанню судом недійсною. У зв'язку з вищевикладеним просив суд визнати недійсною з моменту укладення договору умову Кредитного договору від 15 грудня 2016 року № Z60.988.70521 укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (79008, м. Львів, вул. Валова, буд. 11, код ЄДРПОУ 19390819, МФО 336310), щодо обов'язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Судові витрати покласти на відповідача. В судове засідання представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. В судове засідання відповідач свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. До суду надійшло заперечення на позов, за змістом якого просять суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, справу розглянути без їх участі. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що 15 грудня 2016 року між ним та Публічним акціонерним банком «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Z60.988.70521. За умовами даного договору Відповідач надав Позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 56 650,00 грн. строком на 48 місяців, зі сплатою змінюваної процентної ставки у розмірі 9,5% збільшеної на 6% маржі банку, що разом складає 15,5% річних. У відповідності до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Згідно з п.6 ч.І ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст.4 цього Закону є Договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч.5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливим. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсним. Зазначений висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-80цс12), від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80ц13) і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою (яка зазначена у Графіку щомісячних платежів за кредитним договором), то така умова не суперечить положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За наведених обставин посилання позивача про невідповідність оспорюваного договору вимогам чинного законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави для визнання Кредитного договору частково недійсним. На підставі ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»,

Outcome: dismissed