Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачів субсидіарно на його користь 127480 грн. 03 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 1 вересня 2018 року по 31 травня 2020 року та 114932 грн. 24 коп. компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати, а також стягнути на його користь 100000 грн. 00 коп. моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він перебуває у трудових відносинах з Комунальною 3-ю стоматологічною поліклінікою м.Львова, де працює на посаді завідувача відділом з 28.02.2014. Згідно штатного розпису поліклініки на 2017 рік, щомісячна заробітна плата завідувача відділенням лікаря стоматолога становить 5902 грн. 00 коп. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04.10.2018 стягнуто з Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м.Львова на його користь 47216,00 грн. заборгованості по заробітній платі за період з січня 2018 року по серпень 2018 року. Разом з тим, з вересня 2018 року по червень 2020 Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м.Львова продовжує не виплачувати йому заробітну плату, а тому просить стягнути з відповідачів індексовану невиплачену заробітну плату за вказаний період в розмірі 127480 грн. 03 коп. Крім цього, за вказаних причин, просить стягнути компенсацію за затримку виплати заробітної плати за цей же період у розмірі 114932,24 грн. Також позивач зазначає, що тривала невиплата заробітної плати позбавила його засобів для існування, принижує його честь та гідність у зв`язку із необхідністю звертатись до суду з даним позовом, а також завдає йому моральних страждань, регулярних переживань та стресу, що відображається на його здоров`ю, а тому просить стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 100000 грн. 00 коп. Звертаючись з даними позовними вимогами до відповідачів позивач зазначає, що Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м.Львова є непідприємницькою комунальною установою, що здійснює свою діяльність на основі грошових коштів та майна, що перебуває в комунальній власності, розпорядником якої є Львівська міська рада, яке закріплене за ним на праві оперативного управління. Крім цього, Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м.Львова створена на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 18.05.1978 та входить до сфери управління Львівської міської ради, а тому вважає, що належними відповідачами у даній справі є Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м.Львова та Львівська міська рада, яка за відсутності на рахунках поліклініки грошових коштів, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язання Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м.Львова. За цих обставин просить позовні вимоги задовольнити повному обсязі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та надали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Просять позов задовольнити. Представник відповідача Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м.Львова в судове засідання не з`явився, не подав відзиву на позовну заяву і не повідомив про поважні причини неявки в судове засідання, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідач Львівська міська рада своїм клопотанням просила відкласти судовий розгляд у зв`язку з зайнятістю її представника у іншій справі, в задоволенні якого судом відмовлено, за тих обставин, що Львівська міська рада є юридичною особою, яка може забезпечити явку іншого представника та жодних доказів про зайнятість її представника в іншому судовому засіданні суду не надано, що розцінюється судом як зловживання своїми процесуальними правами. Заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Комунальною 3-ю стоматологічною поліклінікою м.Львова, де працює на посаді завідувача відділом з 28.02.2014. Згідно штатного розпису поліклініки на 2017 рік, щомісячна заробітна плата завідувача відділенням лікаря стоматолога становить 5902 грн. 00 коп. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04.10.2018 стягнуто з Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м.Львова в користь [PERSON] 47216,00 грн. заборгованості по заробітній платі за період з січня 2018 року по серпень 2018 року. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці » мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Позивач подав розрахунок, відповідно до якого сума невиплаченої заробітної плати за період з 01.09.2018 по 31.05.2020 становить 127480,03 грн. Вказаний розрахунок відповідачами не оспорюється та не спростовується, а отже приймається судом до уваги як такий (ч.1 ст.82 ЦПК України). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 01.09.2018 по 31.05.2020 є підставною та підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за невиплачену заробітну плату у зв`язку із порушенням строків її виплати, то суд прийшов до наступних висновків. Згідно із ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. 01.01.2001 набрав чинності Закон України від 19.10.2000 № 2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Згідно із ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Пунктами 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку, компенсація за невиплачену заробітну плату [PERSON] , у зв`язку з порушенням строків її виплати станом на 31.05.2020 становить 114932,24 грн. Вказаний розрахунок відповідачами не оспорюється та не спростовується, а отже приймається судом до уваги як такий (ч.1 ст.82 ЦПК України). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення компенсації за невиплачену заробітну плату за період з 01 вересня 2018 року по 31 травня 2020 року є підставною та підлягає до задоволення. Що стосується заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., то суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 23 ЦПК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 237-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган відшкодовує працівнику моральну шкоду у випадку, якщо з його вини були порушені законні права працівника, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на зазначені обставини, зважаючи на принципи рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, беручи до уваги, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз, враховуючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення, враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач саме внаслідок невиплати йому протягом тривалого часу заробітної плати та вживання ним в результаті цього додаткових заходів для організації життя його сім`ї, суд прийшов висновку, що в користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., а не 100000 грн., задоволивши ці вимоги позивача частково, оскільки [PERSON] не представив належних доказів на підтвердження таких в повному обсязі. Стосовно заявлених позовних вимог до Львівської міської ради, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. У той же час територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад. Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями ст. 619 ЦК України. За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги. Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору. Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства. Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог. Крім цього, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише у тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями. При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів. Відтак, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності слід дійти до висновку, що за загальним правилом, у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності по своїм зобов`язанням, пов`язаним із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.05.2020 у справі №711/3288/17-ц (провадження №61-25288св18), субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Така відповідальність не може бути покладена на орган місцевого самоврядування у трудових правовідносинах без встановлення того, що сама юридична особа не може виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносинах у процедурі виконання судових рішень або банкрутства. У справі, що переглядається, судом встановлено, що Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м. Львова є юридичною особою публічного права та наділена усіма правами юридичної особи, у тому числі щодо права здійснення самостійної господарської діяльності. Дані про визнання підприємства банкрутом у справі відсутні. Також судом не встановлено, що саме діями засновника була спричинена неплатоспроможність або банкрутство підприємства. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Комунальна 3-тя стоматологічна поліклініка м. Львова з 29.11.2018 знаходиться тільки в стані припинення. Інших відомостей про припинення або реорганізації та ліквідації зазначеного підприємства в реєстрі не має. За цих обставин суд дійшов висновку, що доводи позивача та його представника про те, що Львівська міська рада, як засновник Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м.Львова, яке не виплатило позивачу заробітну плату повинно нести субсидіарну відповідальність перед позивачем за рахунок власних коштів, не ґрунтуються на вимогах Закону та є передчасними. Враховуючи наведене, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь позивача 127480 грн. 03 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 1 вересня 2018 року по 31 травня 2020 року та 114932 грн. 24 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, а також 10000 грн. 00 коп. моральної шкоди. На підставі наведеного та

Outcome: partial