Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до ПАТ «Азовзагальмаш», зазначивши, що з 01.11.2011 року по 01.09.2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, який не провів із ним повний розрахунок при звільненні. Внаслідок чого наявна заборгованість по заробітній платі в розмірі 5070,89 грн., просить стягнути з відповідача також на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 02.09.2014 року по день ухвалення рішення, моральну шкоду в сумі 1000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 292,32 грн. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, надіслав на адресу суду заперечення, зі змісту яких вбачається, що позов визнає частково, а саме - визнає суму заборгованості по зарплаті в розмірі 5070,89 грн., погоджується із розрахунком середнього заробітку за період з 02.09.2014 р. по 18.03.2015 р. в сумі 11915,93 грн., у задоволенні решти вимог просив відмовити. Вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 01.11.2011 року по 01.09.2014 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Наявність факту порушення трудового законодавства в частині невиплати позивачу заборгованості по заробітній платі в розмірі 5070,89 грн. визнається відповідачем. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як зазначено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд, вважаючи обґрунтованою вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку із ним по заробітній платі при його звільненні, та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вирішує питання про розмір стягуваної суми, виходячи з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). З наданого суду розрахунку, з яким погоджується відповідач, вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складала 119,16 грн. (а.с. 7). З моменту звільнення позивача з ПАТ «Азовзагальмаш» по день ухвалення рішення (з 02 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року) відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу на вересень 2014 р.- квітень 2015 р. минуло 156 робочих днів. Отже, сума середнього заробітку за період з часу затримки розрахунку із позивачем при звільненні по 10.04.2015 р. становить 18588,96 грн. (156 днів х 119,16 грн. = 18588,96 грн.). Таким чином, суд встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду складає 18588,96 грн. і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду в грошовому еквіваленті в сумі 1000 грн. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, і приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 100 грн., у зв'язку з чим суд задовольняє позов в цій частині вимог частково. Згідно зі статтею 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 р. № 4191-VI, який набрав чинності з 1 січня 2012 року, встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. Так, граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Витрати пов'язані з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, не можуть перевищувати 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за сукупність дій, необхідних для розгляду справи. Розмір мінімальної заробітної плати з 1 грудня 2013 року складає 1218 грн. Як вбачається з матеріалів справи позивачу була надана правова допомога адвокатом Конуп І.М., а саме консультація, складання позовної заяви, за що ним сплачено 292,32 грн., що з урахуванням часу, необхідного для надання консультації, складання запиту і позовної заяви, не перевищує граничного розміру за вищевказаним законом (а.с.8-13). Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу пропорційно від задоволених вимог. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, виходячи з характеру правовідносин, справедливим, добросовісним та розумним буде відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в розмірі 292,32 грн. Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., від сплати якого, відповідно до закону, звільнений позивач.

Outcome: partial