Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги заявленого позову мотивовано тим, що 06 квітня 1993 року помер батько позивача [PERSON], останнє місце проживання якого було місто Виноградово, вул.Чкалова, 126, Виноградівського району, Закарпатської області. На день смерті залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними побудовами в м. Виноградово по вул..Чкалова, 126 Закарпатської області. Спадкодавцем за життя заповітного розпорядження залишено не було. Після смерті мого батька, позивач в порядку передбаченому ч.3 ст.1268 ЦК України, як спадкоємець першої черго за законом (ст.1261), а саме ч.3 ст.1268 зазначеного Кодексу спадщину прийняв, оскільки проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини. Спадкоємцями першої черго до спадкового майна,з гідно ст.1261 ЦК України, є також мати позивача-відповідачка [PERSON], яка відмовляється від належної їй частки в спадковому майні в мою користь. Інших спадкоємців передбачених ст.1241 ЦК України 535 ЦК України, немає. В звязку з необхідністю прийняття спадщини,що залишилася після смерті батька, позивач звернувся до нотаріуса державної нотаріальної контори,для подачі мною документів на оформлення спадщини, що залишилася після смерті мого батька [PERSON].. Разом з тим державним нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину у звязку із тим, що його батьком за життя не було оформлено правовстановлюючі документи на спадковий будинок та розяснено про необхідність звернутись з даним питанням до Виноградівського районного суду (відмова нотаріуса за №221/01-16 від 29.04.2017 року). Позивачка [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений своєчасно, в судове засідання не зявився, однак подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги первісного позову підтримє повністю та просить суд такі задоволити. Відповідачка [PERSON] про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена своєчасно, в судове засідання не зявилася, однак до суду подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення заявленого позову. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, що 06 квітня 1993 року помер батько позивача [PERSON], останнє місце проживання якого було місто Виноградово, вул.Чкалова, 126, Виноградівського району, Закарпатської області. На день смерті залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними побудовами в м. Виноградово по вул..Чкалова, 126 Закарпатської області. Спадкодавцем за життя заповітного розпорядження залишено не було. Після смерті мого батька, позивач в порядку передбаченому ч.3 ст.1268 ЦК України, як спадкоємець першої черго за законом (ст.1261), а саме ч.3 ст.1268 зазначеного Кодексу спадщину прийняв, оскільки проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини. Спадкоємцями першої черго до спадкового майна,з гідно ст.1261 ЦК України, є також мати позивача-відповідачка [PERSON], яка відмовляється від належної їй частки в спадковому майні в мою користь. Інших спадкоємців передбачених ст.1241 ЦК України 535 ЦК України, немає. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 розяснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. В звязку з необхідністю прийняття спадщини,що залишилася після смерті батька, позивач звернувся до нотаріуса державної нотаріальної контори,для подачі мною документів на оформлення спадщини, що залишилася після смерті мого батька [PERSON].. Разом з тим державним нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину у звязку із тим, що його батьком за життя не було оформлено правовстановлюючі документи на спадковий будинок та розяснено про необхідність звернутись з даним питанням до Виноградівського районного суду (відмова нотаріуса за №221/01-16 від 29.04.2017 року). Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. . Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Про відмову від спадщини спадкоємець може заявити протягом строку, встановленого для її прийняття. Будинок по вул. Чкалова, 126 в місті Виноградово Закарпатської області придбаний за договором куплі-продажу недобудованого житлового будинку, посвідченого Виноградівською держнотконторою 08 травня 1973 року, оригінал правовстановлюючих документів на нього втрачено, позивач не має можливості оформити свідоцтво на право на спадщину за законом і змушений звернутись із даним позовом до Виноградівського районного суду про визнання за ним права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом за своїм батьком Доказом того, що померлому належав вищезгаданий будинок є технічний паспорт на будинок виданий БТІ 10.05.2017 року , довідкою КП «Виноградівське РБТІ» №306 від 17.05.2017 року де вказано,що житловий будинок з надвірними спорудами в м. Виноградово по вул..Чкалова, 126, згідно довідки Виноградівської міської ради від 15.05.2017 року за № 2159 рахується за померлим [PERSON], який помер 04.04.1993 року. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Outcome: approved