Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, вказуючи, що 22.03.2019 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лупіновою Н.Є. було зареєстровано договір дарування №412, за яким [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] ј частини нежитлового приміщення основної будівлі «А-2» загальною площею 3905,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . До оформлення вищевказаного договору дарування приміщення було у власності [PERSON] на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 16.12.2014 року. За поданою позивачем апеляційною скаргою дану ухвалу 15.05.2019 року було скасовано, таким чином [PERSON] набула право власності на цю нерухомість всупереч закону та часом розпорядилась належним їй майном. У зв`язку з чим, просить визнати недійсним зареєстрований приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лупіновою Н.Є. договір дарування №412 від 22.03.2019 року, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] ј частини нежитлового приміщення основної будівлі «А-2» загальною площею 3905,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН:20403827. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 13.01.2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження. 27.01.2020 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача, відповідно до якого позовну заяву не визнав, просив відмовити з наступних підстав. Ствердження представника позивача не ґрунтуються на законі та не є підставою для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. На момент укладання спірного договору дарування [PERSON] на цілком законних підставах, на праві приватної власності, належало нерухоме майно, зокрема ј частка нежитлового приміщення літ. А-2 по [ADDRESS] . Постановою Донецького апеляційного суду від 15.05.2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ФПГ МЕТАЛПРОМРЕСУРС» задоволено, ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16.12.2014 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. За таких обставин, у позивача не має жодних підстав стверджувати про те, що [PERSON] набула право власності незаконно та часом розпорядилася неналежним їй майном. Крім того. Заявляючи даний позов, в обґрунтування його підстав, позивач посилається на вимоги ст.ст. 203,215 ЦК України, проте не наводить у позові, які саме загальні вимоги чинності правочину не дотримані. Також зазначає, що оскаржуваним правочином права та інтереси позивача взагалі не порушені. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 01.04.2020 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача не з`явився, надав письмові пояснення, просив судове засідання провести за його відсутності на підставі наданих пояснень. Представник відповідачів у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 22.03.2019 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лупіновою Н.Є. було зареєстровано договір дарування №412, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] ј частини нежитлового приміщення основної будівлі «А-2» загальною площею 3905,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН:20403827. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16.12.2014 року було визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якої зокрема було визнано за [PERSON] право власності на на ј частки нежилого приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке складається з двоповерхневого нежитлового приміщення (магазин) літера А-2, загальною площею 3905,7 кв.м. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26.02.2016 року позов ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №39 від 04.08.2006 року в розмірі 604839,35 доларів США. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 16.01.2017 року було відкрите виконавче провадження №53243894 за виконавчим листом №263/10469/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором №39 від 04.08.2006 року в розмірі 604839,35 доларів США. 15.05.2019 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16.12.2014 року було скасовано Постановою Донецького апеляційного суду на підставі апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФПГ Металпромресурс». Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25.06.2020 року було відмовлено у задоволенні подання державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції про затвердження мирової угоди в процесі виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12.11.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики. Ухвалою Донецького апеляційного суду від 23.07.2019 року було зупинено провадження у справі за поданням державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції про затвердження мирової угоди в процесі виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12.11.2014 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмету спору: ТОВ «ФПГ Металпромресурс», за апеляційною скаргою адвоката Шоха С.М., який діє в інтересах [PERSON] , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.06.2019 року, - до розгляду Верховним Судом касаційної скарги адвоката Дьоміної С.С., яка діє в інтересах [PERSON] , на постанову Донецького апеляційного суду від 15.05.2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу (справа № 263/11247/14-ц провадження №61-10708ск19) Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.10.2019 року було відкрито провадження по справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю « ФПГ Металпромресурс» до [PERSON] про стягнення боргу. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 10.01.2020 року виконавче провадження №53243894 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором №39 від 04.08.2006 року в розмірі 604839,35 доларів США було закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду. Ухвалою Донецького апеляційного суду від 13.04.2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Шоха С.М., який діє в інтересах [PERSON] , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.06.2019 року про відмову в затвердженні мирової угоди у справі за поданням державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції про затвердження мирової угоди в процесі виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12.11.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмету спору - ТОВ «ФПГ Металпромресурс». Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положення ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до п.4 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У своєму позові позивач посилається на вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст.215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Договір дарування від 22.03.2019 року укладений в письмовій формі, посвідчений нотаріально і проведено його державну реєстрацію. Тобто, повністю дотримано всіх вимог до договору, передбаченихст.657 ЦК України. Виходячи із заявлених вимог, всебічно дослідивши доводи сторін і матеріали справи, суд не вбачає порушення норм закону при укладенні оспорюваного позивачем договорів. Договір відповідає вимогам закону. Позивачем не вказано в позовній заяві, а також в ході судового розгляду, які саме вимоги передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України не додержані сторонами . Зазначені в позовній заяві обставини, на які покликалася позивач, як на підставу для визнання недійсними договору дарування, в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли. Крім того, суд критично ставиться до обставин, викладених у письмових поясненнях представника позивача, оскільки вони жодним чином не підтверджуються доказами, а також посилання на договір оренди нерухомого майна від 25.07.2017 року жодним чином не свідчить про недійсність договору дарування. Крім того, на час укладення мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] , останній не мав заборгованості перед ПАТ «ПУМБ», а дані щодо обізнаності [PERSON] про наявність боргу є лише припущенням представника позивача. Окрім цього згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 10.01.2020 року виконавче провадження №53243894 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором №39 від 04.08.2006 року в розмірі 604839,35 доларів США рішення суду було фактично виконано. Отже будь-яких доказів того, що на час укладання договору дарування [PERSON] знала про наявність боргів [PERSON] перед ТОВ «ФПГ Металпромресурс» не має. Таким чином вимоги позову задоволенню не підлягають. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явленого ним позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування понесених судових витрат, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed