Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою посилаючись на ту обставину , що між ним та відповідачем [PERSON] 30 листопада 2009 року було укладено договір купівлі-продажу будинку № 2-а по вул. Бурзі в м. Херсоні з господарськими спорудами . Під час вчинення договору між ними було визначена ціна вказаного житлового будинку в розмірі 765988 грн. , яка відповідає інвентарній оцінці. Так як реальні правові наслідки , які мали настати для нього після укладення правочину і відповідали його внутрішній волі не настали, у звязку з протиправними діями [PERSON], який шляхом обману заволодів вказаним житловим будинком. Просив суд визнати де дійсним вказаний правочин з посиланням на положення ст. ст. 203, 215,230 ЦК України. Крім того , так як [PERSON] ввів позивача в оману , щодо обставин які мають істотне значення, а саме під час укладення договору купівлі-продажу зобовязався сплатити за житловий будинок ціну в розмірі 765988 грн. 14 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу цього ж будинку . Вартість будинку відповідно до якого становила 807528 грн. Що свідчить про те що істотна умова договору , а саме ціна договору , в правочині укладеному 30 листопада 2009 року визначена шляхом обману . Також при укладенні договорів відчуження вказаного житлового будинку використовувався кадастровий номер земельної ділянки 6510136600:04:005:0054 про що зазначено у змісті договорів та документах на підставі яких вони посвідчувались. Оскільки відповідно до положень ст. 120 ЗК України та 377 ЦК України розмір земельної ділянки та його кадастровий номер є істотними умовами договору , а згідно до повідомлення Управління Держземаганства від 13 листопада 2014 року в агентстві відсутні відомості про присвоєння кадастрового номеру та державного акту на право власності на земельну ділянку що знаходиться за адресою м. Херсон вул. Бурзі, 2-а, відчуження спірного житлового будинку відбулось з порушенням вимог земельного та цивільного законодавства , на підставі чого, та з посиланням на ч.ч.1,4 ст. 203 ЦК України просив суд , визнати не дійсними договори купівлі-продажу спірного житлового будинку , визнати за ним право власності на вказаний будинок та витребувати його з володіння [PERSON] на його користь. Позивач до судового засідання не зявився про день час , та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку ст.ст. 74,76 ЦПК України, через представника . Представник позивача , за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні підтримав заявлений позов і просив суд задовольнити його посилаючись на підставі викладені в позовній заяві та уточнених позовних заявах. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином , відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України. Про причини неявки суд не повідомляв. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився про день час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином , відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України. Про причини неявки суд не повідомляв. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявилась про день час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином , через представника. Представник відповідача [PERSON] , за договором адвокат [PERSON], в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову і просила суд відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю, посилаючись на письмові заперечення надані суду в порядку ст. 128 ЦПК України. Треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус ХМНО [PERSON] та приватний нотаріус ХМНО [PERSON] до судового засідання не зявились про день час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином , відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши представників сторін , дослідивши матеріали цивільної справи , суд встановив , що позивачу належав будинок № 2-а по вул. Бурзи в м. Херсоні , на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17 листопада 2009 року виданого ВК Комсомольської районної м. Херсона ради, зареєстрованого в Херсонському ДБТІ 18 листопада 2009 року . 30 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку № 2-а по вул. Бурзі в м. Херсоні , який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Відповідно до п. 3 зазначеного договору його було вчинено за 50000 грн. Вказаний договір, відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України, зареєстровано в Херсонському ДБТІ 30 листопада 2009 року . 21 січня 2010 року, за договором купівлі-продажу , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] зазначений будинок придбав у [PERSON] - [PERSON] за 765899 грн. (п.2.1 цього договору) , а 14 грудня 2011 року спірний будинок придбала у [PERSON] , за договором купівлі - продажу посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] , [PERSON] за 807528 грн. ( п. 2.1 зазначеного договору). Положеннями ст. 230 ЦК України визначено , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. А згідно до п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до якого , обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Частина 1 ст. 60 ЦПК України передбачає що кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень , крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України , а ч.2 ст. 58 ЦПК України передбачає що обставини справи , які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування , а так як позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того що правочин укладений між ним та [PERSON] 30 листопада 2009 року було укладено під впливом обману , суд вважає що, позовні вимоги заявлені позивачем в цій частині , є не обґрунтованими і такими що не підлягають задоволенню з підстав на які він посилався в його обґрунтування. З урахуванням положень ст. 58 ЦПК України , витяг з ЄРДР , відповідно до якого 22 листопада 2012 року за заявою [PERSON] було внесено до ЄРДР відомості про вчинення відносно нього кримінального правопорушення з попередньої правовою кваліфікацією за ч.2 ст. 15 ч.4 ст. 190 КК України, та постанова прийнята слідчим СВ Комсомольського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області 06 травня 2013 року про закриття провадження внесеного в ЕРДР за завою [PERSON], у звязку з відсутністю ознак складу кримінального право рушення в діях [PERSON] та [PERSON] , судом визнається не належними доказами, так як вони не містить інформацію щодо предмета доказування , а саме не свідчить про наявність активної поведінки [PERSON] , у вигляді повідомлення позивача , у будь якому вигляді , до або на час укладення оспорюваного правочину ( дата правочину 30 листопада 2009 року ) , щодо його обовязків про сплату 765988 грн. за даним правочином, а лише свідчить про активні дії [PERSON] 22 листопада 2012 року, спрямовані на захист його порушених прав шляхом звернення до правоохоронних органів з заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення передбаченого ч.2ст.15, ч.4 ст. 190 КК України, з зазначенням обставин за яких він вважав воно було вчинено та перевірку цих обставин органами досудового слідства в рамках визначених КПК України повноважень. З тих же підстав , судом визнаються не належними доказами ,договори купівлі-продажу спірного будинку укладені 21 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] та 14 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , оскільки ці правочини було укладено з відповідно до положень визначених ст.ст. 627,632 ЦК України які регулюють поняття свободи договору та його ціни. Вирішуючи питання в частині позовних вимог заявлених позивачем про визнання договору купівлі-продажу укладеного між позивачем та [PERSON] 30 листопада 2009 року, договору купівлі-продажу укладеного 21 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] та договору укладеного 14 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] з підстав визначених ч. ч.1,4 ст. 203 ЦК України , а саме що вони суперечать положенням ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України та того правочин повинно бути вчинено у формі встановлені законом, суд вважає що заявлені позивачем вимоги в цій частині є також не обґрунтованими і такими що не підлягають задоволенню з підстав на які він посилався в їх обґрунтування. Так ,положення визначені в ст.5 ЦК України регулюють дії актів цивільного законодавства у часі. Частиною 3 ст. 5 ЦК України визначено , що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Як встановлено судом, на час вчинення оспорюваного правочину , а саме від 30 листопада 2009 року де позивач був стороною правочину , положеннями ст. 377 ЦК України ( в редакції яка діяла згідно закону України № 1617-17 від 05 серпня 2009 року ) та положеннями ст.120 ЗК України ( в редакції яка діяла згідно закону України № 1442-17 від 02 липня 2009 року ) не передбачалось що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору. Крім того , як визначено в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-95цс13 ухваленої за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав передбачених ст. 355 ЦПК України , яка відповідно до ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права,право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. З урахуванням наведеного вище , а також положень ст. 58 ЦПК України , суд визнає повідомлення Державного агента земельних ресурсів України від 11 квітня 2014 року за № 31-28-0.21-4092/2-14 та від 13 листопада 2014 року за № 01-16-2269 неналежними доказами . Оскільки судом не встановлено підстав для визнання правочину від 30 листопада 2009 року, укладеного між позивачем та [PERSON] не дійсним , що згідно до положень ст. 388 ЦК України може бути підставою для витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину , в даному випадку [PERSON] спірного житлового будинку , та визнання за позивачем права власності на нього в порядку ст. 392 ЦК України , суд вважає що позовні вимоги в цій частині є також не обґрунтованими і такими що не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed