Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди, які заважають користуватися земельним сервітутом, а саме знести огорожу на проїжджій частині шляху до його подвір'я відповідно до технічної документації із землеустрою. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він та відповідачка [PERSON] є співвласниками житлового будинку по [ADDRESS]. Рішенням Новоград-Волинського міськрайсуду від 21 січня 2013 року, залишеним без змін вищими судами, на його користь встановлено безоплатний постійний сервітут для визначення проїзду автомобілем, розміром 1,2 м по ширині і 7 метрів по довжині. 14.04.2014 року Реєстраційною службою Новоград-Волинського міжрайонного управління юстиції Житомирської області проведено державну реєстрацію обтяження (сервітуту), про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.11.2014 року. Однак, позивач не має змоги користуватися проїздом, на який встановлено сервітут оскільки відповідачка встановила огорожу по довжині та ширині земельної ділянки. Через встановлення огорожі, відсутня можливість проїзду автомобілем до свого двору, де знаходиться гараж, а тому він змушений орендувати гараж у чужих людей за окрему плату. На неодноразові звертання до відповідача з проханням зняти огорожу - вона відмовляється, виконавча служба також відмовила йому у наданні допомоги по виконанню рішення суду про встановлення земельного сервітуту, а тому він змушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод користування сервітутом. Відповідачем подано заперечення на позовні вимоги, які зводяться до того, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки питання усунення перешкод є передчасним. Перш ніж ставити питання про усунення перешкод в частині земельної ділянки, що їй належить, слід здійснити виділення такої ділянки. Сам по собі сервітут повинен бути конкретним, і повинен передбачати де саме слід здійснити виділення земельної ділянки, визначити межі з яких необхідно здійснювати відрахування ширини та довжини земельного сервітуту. Не має конкретних даних розміщення земельного сервітуту. При отриманні свідоцтва про право власності на земельну ділянку [PERSON] підписав протокол про погодження меж, тим самим погодився як з розміром, так і з порядком користування земельної ділянкою. Також позивачу видався дозвіл на виготовлення технічної документації для встановлення меж земельної мідянки і йому, як співвласнику виділено значно більше земельної ділянки ніж їй. Рішення сесії міської ради з питання визначення меж земельної ділянки як її так і [PERSON] на даний час є не скасованими. Просить в задоволенні позову відмовити. Позовні вимоги повністю підтримані в судовому засіданні представником позивача, яка просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у її запереченнях. Пояснила суду, що вважає технічну документацію позивача на спірну частину земельної ділянку, обмежену сервітутом - такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства та рішенню суду від 21 січня 2013 року, яким встановлено безоплатний постійний сервітут для визначення проїзду автомобілем. Огорожа дійсно існує, але вона встановлена на її частині земельної ділянки, а з рішення суду не зрозуміло, де саме має знаходитись та частина землі, на яку встановлено сервітут. А тому, просила суд врахувати, що жодних перешкод позивачу вона не створює та в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заслухавши у судовому засіданні представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 21 січня 2013 року встановлено безоплатний постійний сервітут на користь [PERSON] щодо земельної ділянки [PERSON] для визначення проїзду автомобілем, розміром 1,2 метри по ширині і 7 метрів по довжині проїзду. Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 13 березня 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 11 червня 2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 21 січня 2013 року і ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2013 року також залишено без змін (а.с.6-7, 8-9, 10). 14.04.2014 року Реєстраційною службою Новоград-Волинського міжрайонного управління юстиції Житомирської області проведено державну реєстрацію безоплатного, постійного сервітуту, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (а.с.11). Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.11.2014 року Управлінням Держземагенства у Новоград-Волинському районі проведено державну реєстрацію земельного сервітуту з цільовим призначенням для визначення проїзду автомобілем, присвоєно кадастровий номер земельної ділянки та виготовлено кадастровий план земельної ділянки план з описом меж (а.с.12-14). Дані обставини підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами (а.с. 4-18, 30-49). Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У випадку порушення його права, не пов'язаного з позбавленням права власності, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні. Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. За змістом ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 1 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Згідно з ч. 1 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Такі ж положення закріплено у статтях 98-101 Земельного кодексу України. За змістом ст. 1 Земельного кодексу України право власності на землю гарантується. Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як слідує із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За змістом ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено у судовому засіданні, станом на день розгляду справи у суді на земельній ділянці [PERSON], щодо якої встановлено безоплатний постійний сервітут на користь [PERSON] для проїзду автомобілем, розміром 1,2 метри по ширині і 7 метрів по довжині проїзду, який зареєстрований в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно - наявна металева огорожа, яка належить відповідачці. Зазначена огорожа, встановлена таким чином, що перешкоджає досягненню мети встановленого сервітуту - проїзду автомобіля позивача до гаража (а.с. 58-59). Позивач надсилав на адресу відповідача письмові повідомлення з проханням не чинити перешкод у користуванні земельним сервітутом (а.с.16-18), однак відповідачка жодних дій щодо усунення перешкоди не вчинила. У судовому засіданні, відповідач визнала, що дійсно станом на день розгляду справи у суді зазначена огорожа у вказаному позивачем місці встановлена. Однак стверджувала, що ця огорожа знаходиться на її земельній ділянці і не створює для позивача перешкод у користуванні земельним сервітутом, оскільки цей сервітут не належним чином оформлений та зареєстрований; де саме він має бути розміщений не встановлено рішенням суду, а тому, технічна документація не відповідає вимогам чинного законодавства і рішенню суду. Однак, такі твердження відповідача суд не може покласти в основу прийнятого у даній справі рішення відповідно до вимог ст. 60-61 ЦПК України та відкидає, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються дослідженими у судовому засіданні матеріалами справи: · рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 21 січня 2013 року, яке набрало законної сили - яким встановлено безоплатний постійний сервітут на користь [PERSON] щодо земельної ділянки [PERSON] для визначення проїзду автомобілем, розміром 1,2 метри по ширині і 7 метрів по довжині проїзду; · витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.11.2014 року Управлінням Держземагенства у Новоград-Волинському районі з кадастровим планом земельної ділянки та описом її меж - яким підтверджується державна реєстрація земельного сервітуту в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно та з якого вбачається порядок розміщення земельного сервітут позивача відповідно до земельної ділянки відповідача, що відображено схематично у плані із зазначенням розташування сервітуту (а.с.13, 13 на звороті); · матеріалами технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки [PERSON], на яку поширюється право земельного сервітуту на користь [PERSON] площею 0,0008 га. Жодних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень відповідач суду не надала. В засіданні вказала, що рішення відповідних держаних органів щодо оформлення технічної документації та реєстрації сервітуту, як і будь-які дії позивача вона у встановленому законом порядку не оскаржувала. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі. На виконання вимог статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені (а.с.1) судові витрати.

Outcome: approved